Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

Ava Miles: Země Nory Robertsové

Vydání první

Copyright © 2013 by Ava Miles

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2414. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Nora Roberts Land vydaného

v roce 2013

Český překlad © 2021 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1530-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1531-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

AVA MILES

ZEMĚ

NORY ROBERTSOVÉ

Dare Valley (1)

Věnování

Dvěma ženám, jejichž podpora mi pomohla dovést tuto knihu ke zdárnému konci:

Nedostižné Noře Robertsové – která svolila, abych ve svém románu použila její jméno –, a rovněž jejím příběhům „šťastně až navěky“, čili jak já tomu říkám Země Nory Robertsové, které mi pokaždé zvedly náladu, ale především pomohly přečkat spoustu napjatých nocí v nebezpečných místech, kdy jsem se pokoušela zachránit svět tak nějak skromně a po svém.

Dále své báječné sestře Michelle, která mi dovolila převyprávět tento příběh inspirovaný jejím vlastním životem – pravda je vždy neobvyklejší než fantazie, ovšem šťastný konec vždycky zvítězí, pokud jsme dost odvážní, abychom po něm pátrali.

A svému božímu doprovodu, jenž mi neustále ukazuje cestu ke každodenní spokojenosti.

Poděkování

Těch, kteří mi pomohli vystavět žebřík k mým snům, jsou desítky:

Moje bývalá literární agentka Jennifer Schoberová, která se přestala věnovat svému povolání z osobních důvodů, ale jíž se moje kniha okamžitě zalíbila stejně jako mně, a která mě povzbuzovala při dosažení co možná nejvyšší spisovatelské úrovně. Moc se mi po ní stýská!

Mary Blayneyová a její ochota nechat se vybavit andělskými křídly za to, že mi nabídla velkorysou podporu při shánění požehnání od Nory Robertsové a byla mi věrnou a drahou přítelkyní.

Dále děkuju Lauře Reethové, Nořině fenomenální vydavatelce, která mi rovněž pomohla s mým požadavkem a s mnoha dalšími. Být její přítelkyní je čirá radost.

Vřelý dík neuvěřitelným členům Týmu Ava včetně všem těm, kdo mi pomáhali s publicitou – Joan Schulhaferové, Debby Tobiasové a Alisse Di Giacomové z Vydavatelství a mediální konzultace Joan Schulhaferové; Elizabeth Bemisové a Sienně Condyové z Bemis Promotin za své webové stránky; redaktorce Angele Polidorové; nakladatelství Kilion Group za grafické řešení obálky; korektorce Helen Hesterové-Ossové; Gergorymu Stewartovi za pořízení mých fotek pro účely publicity, za senzační mapu Dare Valley a za milion dalších věcí; Dr. Tabitě Kingové a Janet Gearyové za zasvěcené poradenství; a v neposlední řadě Meredith Bondové za cenné rady v oblasti nezávislé tvorby.

Děkuju Diane Gastonové, první spisovatelce, s níž jsem se na této pouti setkala a která mi pomáhala přitlouct pár příček na mém pověstném žebříku a nesobecky se se mnou dělila o své zkušenosti, kdykoli jsem potřebovala –, zejména při psané této knihy.

A rovněž Evie Owensové za to, že udělila mému vyprávění správný směr a dokázala mě kdykoli rozesmát.

Poděkování patří i mému dívčímu klubu, s nímž každoročně nalézám útočiště v Nořině hotýlku Inn Boonsboro a díky kterému je tento výlet světlou událostí celého roku.

Děkuju také své inspirující učitelce ze šesté třídy, Jackie Masonové, středoškolským profesorům Daveu Jaussovi a Michaeli Kleinovi – a celé řadě nejmenovaných včetně žen ze spolku Romantických spisovatelek Ameriky jakož i Washingtonským romantickým spisovatelkám, jež se se mnou dělily o své postřehy.

Danu Baumstarkovi, Kerrith McKechnieové, Christine Spenceové, Julii Turnerové, Abhaye Schlesingerové, Zaře Yousefiové, Karen Dobsonové, Francis Ramirezové a dalším pomocníkům za podporu ve všech možných směrech.

Rodinnému novinářskému zdroji a mému bratranci Terrymu Milesovi za nové historky o našem prapradědečkovi, jenž údajně vyhrál svou první novinářskou redakci v pokeru v dobách, kdy na amerických pláních ještě vládl Divoký západ.

Jai Singhové a Thuy-Doan Leové, které mi poskytly prostor, abych mohla být sama sebou, a našly si chvilku smíchu jak ve všední, tak i ve sváteční dny.

Své senzační rodině, která plakala nad strastmi mých hrdinů a smála se jejich vylomeninám, čímž mi potvrdila, že moje příběhy jsou na správné cestě k lidským srdcím.

Mému TF za věci známé i dosud nepoznané. Mám tě ráda.

A nakonec vám všem, kdo čtou tuto knihu. Děkuju. Každému z vás přeju vaši vlastní Zemi Nory Robertsové – takovou, jaká je pro vás nejlepší.

Předmluva

Pohádky mají stejně jako boty rozmanitý tvar a velikost. Žabáci se mění v prince. Princové obouvají dámám skleněné střevíčky.

A zase jsem u bot. Boty jsou bezva, je to tak? Nezradí mě, nezanedbávají mě ani nepošlapou moje sny o šťastně až navěky.

Můj manžel se nikdy neproměnil v prince. Zůstal ještěrem, dejme tomu chameleonem. A já jsem si jistá, že kdybych někdy ztratila botu – třeba i hodně drahou, například z limitované edice od Manola Blahnika –, nehnul by ani prstem, aby se ji snažil najít. Proč mi nedošlo, že se nikdy nestane mým princem?

Moderní pohádky existují jenom v zamilovaných románech sepsaných spisovatelkami, jako je Nora Robertsová. Dlouhá léta mě její slova přenášela do kouzelných míst, kde nad vším vítězí láska. A já se zaháčkovala, nechala se lapit a unést. Teď však půjde stranou jak láska, tak všechny její plané sliby. Bude to fuška.

A tak… si koupím další boty. Ne, to škrtám – koupím si… Spodní prádlo značky La Perla.

Budu superhrdinka – například Rozvedená žena.

Ta už bude vědět, co dělat, až podepíšu návrh na rozvod.

Třeba mi moje druhé já pomůže vrátit sebevědomí.

Koneckonců, bot mám hromadu, a stejně mi nikdy nijak výrazně nepomohly.

Zápis do deníku Meredith Haleové v den jejího rozvodu.

Mapa Dare Valley

Kapitola 1

Meredith Haleová si prohlížela výlohu knihkupectví. A byl tam. Totiž nový román od Nory Robertsové, s působivou krajinou a vysokou oblohou a vodou na obálce.

Husí kůži na Mereditiných pažích a sevřený žaludek nedokázalo zažehnat ani její druhé já, superhrdinka Rozvedená žena. Meredith se dotkla krajkového korzetu pod halenkou a černým sakem a učinila nerozhodný krůček k výloze. Při pohledu na Nořiny vystavené knihy se jí tajil dech. Představila si, jak ji Rozvedená žena nabádá, ať se vzchopí. Koneckonců, je to jenom knihkupectví. Nechystá se zachytit vlastním tělem kulku určenou pro prezidenta ani provést nic podobného. Nořiny knihy odložila před rokem, kdy její bývalý manžel Richard Retard mrsknul výtiskem Nebezpečného útočiště o zeď a zavrčel na ni, že kvůli své oblíbené autorce má nerealistický pohled na lásku. „Za naše manželské problémy může ona,“ prohlásil. „Přinutila tě věřit ve šťastně až navěky, což je něco, o čem každý dospělý ví, že je mýtus. Koukej už konečně dospět.“ Potom si sbalil svoje obleky na míru a práskl za sebou dveřmi jejich přepychového bytu na Manhattanu.

Zpočátku si myslela, že Richard Retard má pravdu. Ale Nořiny knihy jí scházely. A fakt, že je přestala číst, jí rozvod nijak neusnadnil. Ani se nezbavila panických záchvatů.

Chce zpátky svou Noru Robertsovou! Je načase stát se znovu paní svého života.

Naneštěstí v ní už pouhý pohled na obálku vyvolával zděšení. Otřela si zpocené ruce o černý kostýmek a sáhla do kabelky ladící s oblečením pro mobilní telefon. Její sestra ji určitě přesvědčí, ať vejde do obchodu. Jill dokáže přesvědčit kohokoli k čemukoli.

„Ahoj, Mere,“ pozdravila ji Jill. V pozadí byla slyšet její oblíbená, nepostradatelná skupina Abba. Jill chce totiž vést život jako Tančící královna…

„Ahoj,“ odpověděla Meredith a dbala, aby to znělo klidněji, než jak se cítila. „Jak to jde v kavárně?“

„Potom, co se mě oblastní prodejce mléka snažil přemluvit, abych změnila název svého podniku z Nesojuj mě na Nedoj mě, mám chuť omlátit si hlavu o přístroj na espresso. Byl neskutečně natvrdlý. Snažila jsem se mu vysvětlit, že je to slovní hříčka, ale on jen zamrkal jako jedna z těch jeho dojnic a pak řekl ‚aha‘.“

Mereditina panika zvolna ustupovala. Jill a její historky dělají divy. „Vzhledem k tomu, že bydlím v New Yorku, na prodejce mléka moc často nenarazím. Měl na sobě nějakou uniformu?“

„Bohudíky ne. Když už je řeč o mléku, přišel ti můj dárek?“

Meredith přistoupila blíž k výloze, aby ji nesmetl proud chodců. „Máš na mysli ten kafáč s nápisem ‚Ty jsi moje vemínko‘?“

„Ano. Pokusila jsem se uchlácholit mlékaře tím, že hrnky nechám vystavit k prodeji, ale odmítal odejít. Dokonce se nabídl, že mě naučí dojit krávy. Mám dojem, že na mě bral.“

Jak se Meredith snažila zadusit smích, procházející bankéř k ní vyslal nesouhlasný pohled. Měl na sobě typickou uniformu z Wall Street: boty ladící s opaskem i aktovkou. „A to jsem si myslela, že můj milostný život je fiasko.“

„Jaký milostný život?“

„Vtipné. Mimochodem, stojím před knihkupectvím. Ráno jsem se probudila a rozhodla se, že začnu číst.“

„Drahoušku, já netušila, že jsi negramotná.“

„Ha, ha.“ Sledovala, jak do knihkupectví na rohu 82. ulice a Broadwaye vcházejí lidé a jiní z něho vycházejí.

„Nadechni se zhluboka a po jogínsku. Páni, Mere, mluvíš jako teta Helen, když si o Vánocích sundala kyslíkovou masku a potají si lokla dědovy skotské.“

„Jasně. Dýchej.“ Že by se jí zatmělo před očima? „Chystám se udělat zásadní krok.“

„Zlatíčko, kéž bychom s mámou mohly být u toho.“

Sestřin zlomyslný humor rozehnal mlžný opar v Mereditině hlavě. Už ani nevěděla, jestli je přítomna ve svém těle, ale když vykročila, pohnulo se také. Podařilo se jí otevřít dveře. Vešla dovnitř, nohy rozviklané jako zdivočelé jojo.

„Už jsi uvnitř?“

Vmáčkla se do uličky, aby nepřekážela ostatním zákazníkům. „Ano.“

„Vítej zpátky v říši knih.“

Existuje něco báječnějšího? „Děkuju. Stojím v oddělení thrillerů a detektivek. Připomíná mi to dědu. Je přesvědčený, že se na vaší univerzitě rozjíždí nějaká levota. Bokem pro něj vyšetřuju obchodování s drogami na koleji. Možná bych mu měla koupit něco od Johna Grishama.“

„O té jeho posedlosti vím. Doluje ze mě informace o mejdanech, kterých jsem se účastnila. Řekla jsem mu, že se na nich kdekdo opije a potom zvrací. Nic víc.“

„Povídej to jeho novinářskému instinktu.“ A ne že by se to Meredith netýkalo. I ona zdědila po Haleových pořádnou porci žurnalistické DNA.

„Rodinka ti je vděčná, že jsi po tátově infarktu vypomohla v redakci,“ libovala si její sestra. „Jenže táta se zbytečně dře. Ty noviny zbožňuje jako vlastní dítě. Děda je stejný nadšenec.“

„Já vím, Jill.“ Zničehonic ji zaplavil pocit viny, bezmála stejně silný jako panika. Pomáhala, přesto si přála, aby mohla udělat víc. Někdy je vzdálenost na škodu.

Její sestra si odkašlala. „Nevím, jak to mám říct, ale musíš to vědět. Omlouvám se za špatné načasování vzhledem k prvnímu výročí tvého rozvodu, ale…“ Sestřin hlas zněl maličko zastřeně. „Doktor má o tátu starost a chce, aby si udělal pauzu. Máma tě o to požádat nechtěla, ale někdo by měl dědovi pomoct. Je sice čupr, ale přece jen už má pár let po sedmdesátce. Je nějaká šance, že bys přijela domů a pár měsíců za tátu zaskočila? Udělala bych to sama, jenže moje novinářské schopnosti se limitně blíží nule. Kromě toho se musím otáčet v kavárně.“

„Mám přijet domů?“ Při té představě jí uvízl dech v hrdle. Vrazila do vyrovnaných svazků a na zem se svezla celá halda knih s pevnou vazbou od Jamese Pattersona. „Nemůžu se nadechnout… a tolik bych to potřebovala.“ Zalapala po dechu.

„Běž si sednout do kavárny a skloň hlavu mezi kolena.“

Dopotácela se k židli a přitom zahlédla oddělení s milostnými romány. Žebra se jí svírala, jako by měla kolem hrudníku omotanou hladovou krajtu. Bylo jí jedno, co si lidé pomyslí. Sklonila hlavu mezi nohy tak prudce, až měla mžitky před očima.

Telefon křečovitě sevřený v ruce jí vibrováním oznámil další hovor. Ignorovala ho a zhluboka nabírala dech. Jakž takž se vzpamatovala, ale nepřestávala se hluboce nadechovat, dokud si nebyla jistá, že odčerpala vzduch z celého Manhattanu. Znovu si přiložila mobil k uchu.

„Jsi tam ještě?“

„Jo. Jsi v pořádku?“

Otázka za milion. „Neomdlela jsem, ale moc nechybělo.“

„Meredith, tvůj manžel tě podváděl a hodil vinu na tebe – a na Nořiny knihy. Prošla jsi emocionální ždímačkou. Uklidni se a dej si pohov. To samé opakuju Jemmě.“

Jillina nejlepší přítelkyně právě dostala kopačky od své dětské lásky. „Ty si víš vždycky rady, Jillie.“

„Léta praxe. Jemma je zdrcená.“

„Jasně. Umím si to představit.“ Řezalo ji v očích. Seštípla si kořen nosu. „Další noc ve svém bytě už nedám. Stýská se mi po Tribece, po večeři v restauracích a po návštěvách vernisáží. Richard Retard mi nechybí, zato mi chybí být součástí toho velkého světa.“

„To je povztahový splín, Mere. Třeba by ti pomohl návrat domů a práce v redakci. V New Yorku nemáš žádné příbuzné a většina tvých přátel se po rozvodu změnila.“

To je pravda. V průběhu minulého roku zakusila „kamarádství do deště“ hned z první ruky. „Stýská se mi po vás.“ Ale vrátit se domů? V New Yorku žije od svých studií na Kolumbijské univerzitě. „Jdu si koupit kafe.“

„Škoda že tam nejsem, abych ti připravila tvoje oblíbené. Pak bych tě pořádně objala a vylíčila ti, jak se Paige Lortonová nadechla šlehačky a stařík Perkins na ní praktikoval Heimlichův chvat.“

Smích z ní vyrazil s vehemencí popcornových zrnek pražících se v mikrovlnce. „Ach, Jillie, mám tě ráda.“

„Taky tě mám ráda. Jsi moje starší sestřička. Chybíš mi, Mere.“

Na okamžik oddálila telefon od obličeje. Přistoupila k pultu, objednala si velké latté bez pěny a došourala se zpátky k židli. Sesula se na kovové opěradlo a znovu si přiložila telefon k uchu. „Ten návrat domů si musím rozmyslet.“

„Karen určitě ví, jaká jsi pro její noviny posila a jak jsi zdatná. Už jsi u ní rok. Určitě ti vyjde vstříc. Kromě toho jste konkurenční deník plátku Richarda Retarda. To je bonus navrch.“

Jako zázrakem se před ní ocitlo latté. Vzhlédla a uviděla drobnou baristku s rovnými vlasy vyžehlenými žehličkou. „Připadalo mi, že uvítáte, když vám to přinesu,“ oznámila.

V New Yorku se příliš často s vlídností nesetkáte. Zato v Mereditině rodném městečku Dare Valley v Coloradu je na denním pořádku. „Děkuju.“ Zastesklo se jí po domově. „Možná máš pravdu, Jill. Bylo by fajn mít kolem sebe lidi, kteří mě znají.“

„Moje řeč! Promysli si to. Promluv s Karen. Vypij si latté a pak tě přemluvím k útoku na romantickou sekci. Země Nory Robertsové čeká.“

Meredith zacukal v koutcích rtů úsměv. „Už jsem skoro zapomněla, že tak máma říkala Nořiným románům. Vždycky namířila ukazováček na tátu a oznámila mu, že na pár hodin navštíví Zemi Nory Robertsové, a zavřela se v ložnici. Jako by to byl Disneyland pro dospělé. Táta to vůbec nechápal.“

„Ale aspoň Nořiny knížky neobviňoval z rozvodů. Richard Retard je typ chlapa, který není schopný převzít odpovědnost za svou nevěru, a tak to hodil na tebe – a na romány. Je to absolutní zoufalec. Jako by za sebevraždy teenagerů mohli Romeo a Julie. To je přece nesmysl.“

„Obávám se, že se to tak bere.“ Meredith dopila latté a stoupla si. Zhodnotila rovnováhu. „Tak jo. Jdu na to.“

„Nakráčej do romantického oddělení.“

Nenakráčela tam. Zakopla – dvakrát. Ještě že se mohla zachytit o police. Když míjela stojan s periodiky, zastavila se a zaostřila zrak na fotografii svého exmanžela a na jeho samolibý úsměv, na který lovil ženy, ji nevyjímaje.

„Richard je na obálce časopisu New York Man,“ vypravila ze sebe s pohledem upřeným na jeho temně modré sako a vlasteneckou červenou kravatu. „Cože?“ vyjekla Jill, pravděpodobně proto, že Mereditin hlas zněl, jako by byla připojená na kyslík.

„Richard Retard je na obálce časopisu,“ opakovala s důrazem na každé slovo. „Je to něco jako Gentleman Quarterly, jenže týdeník.“

„Co se tam píše? Řekni, že je zpodobněný jako cross-dresser a má na sobě tvoje spoďáry od La Perly.“

Po rozchodu s Rickem vyházela veškeré bavlněné spodní prádlo a nahradila je korzety od La Perly a ladícími kalhotkami. Rozvedená žena oděná do luxusního prádla byla něco jako superhrdinka, jen bez vlající kápě a lesklých punčocháčů. Nebývá obvyklé vytvořit si své druhé já, ale jí pomáhalo pohnout se kupředu. Díky němu mohla předstírat, že je mladá a rajcovní Newyorčanka, schopná dostat každého chlapa do kolen.

Což se jí už dlouho nepodařilo. Hodně dlouho.

Naposledy s Richardem Retardem. S tím mizerou.

Přečetla titulek: „Mediální magnát hází rukavici do politického ringu. Do háje,“ prohlásila a sáhla pro časopis.

„Co je?“ zaječela její sestra.

„Ta šuškanda byla opodstatněná.“ Nalistovala článek. „Rickovi se to konečně podaří. Už sestavuje senátní průzkumnou komisi.“

„Děláš si srandu? To je jediný případ, kdy mě mrzí, že nejsem Newyorčanka, abych mohla hlasovat pro jeho soupeře.“

Pohledem přelétla řádky a se zatajeným dechem zjišťovala, jestli dodržel jejich dohodu. Její neklid stoupl, sotva dospěla k odstavci o rozvodu. Nedodržel. Proto se jí tak rozbušilo srdce, když poprvé uviděla přebal časopisu? „Porušil naši dohodu, že nebude mluvit o rozvodu.“

„Blbeček. Jelito… Co se tam píše?“

„Píše se…“ Jen co si to přečetla, tep se jí dvojnásobně zrychlil. Byla v pokušení dát si hlavu mezi kolena. Zvedla se. „… že jsme měli odlišné představy o našem společném životě. A že by Richard rád sloužil vyššímu dobru. Poskytovat veřejné informace, aby… zkvalitnil občanům život. Kecy. Jo, a teď prý chce být veřejný služebník ve voleném úřadu. Prý jsem toužila po tradičnější rodině s dětmi – po takové, o jaké se čte v knížkách – a ne že by on byl proti.“ Při té zradě ji rozbolely spánky a měla chuť časopis roztrhat. Staré rány se zjitřily a otevřely se.

„Hajzl, darebák…,“ prohlásila její sestra.

Jill pokračovala v nadávkách, zatímco se Meredith roztočila hlava. Odchytila pracovnici knihkupectví s náručí plnou knih. „Kdy tohle vyšlo?“

Mladá žena se zastavila a nadmula hruď. „To je přednostní výtisk. Podařilo se nám usmlouvat, abychom ho dostali o pár dní dřív než ostatní knihkupectví, protože je to trhák. Je rozkošnej, viďte? Já bych ho volila.“ Načež se bez dalšího komentáře odvlnila.

Meredith se zase zaměřila na svůj mobilní telefon. „Slíbil, že se o rozvodu nezmíní. Dali jsme si na to ruku.“

„Copak někdy nějaký slib dodržel? Vsadím se, že se bojí, že povíš médiím o jeho nevěrách. Voliči nesnášejí záletníky.“

Nebo politiky, kteří si platí za sex… Ale ani to mu v ničem nezabránilo. Nic by mu v tom nezabránilo. Proto se o něm říká, že je magnát. Mobil jí znovu zapípal. Podívala se na displej. Známé číslo ji zase připravilo o dech. Napětí vystřídal vztek.

Volá jí Richard Retard. Inu, není jediný, kdo k tomu má co říct.

„Jill, to je Richard. Potom ti zavolám.“

„Počkej –“

Přijala hovor. „Co sakra chceš?“

„Meredith,“ pronesl vesele. „Mám za to, že už to víš. Ozývám se ti s malým zpožděním.“

„Tos uhodl.“

„Dopoledne jsem třikrát volal tvé asistentce. Když mi konečně řekla, že tě nemůže zastihnout, rozhodl jsem se zkusit tvůj mobil.“

Opřela se o polici s knihami. Při zvuku jeho melodického, okouzlujícího hlasu se jí roztřásla kolena. Už rok s ním nemluvila. „Ty hajzle. Porušil jsi naši dohodu.“

„Nedalo se tomu vyhnout. Voliči to chtějí vědět. Byl jsem tak zdvořilý, jak jen to šlo. Vychválil jsem tě do nebes, ale autor článku moje slova neocitoval.“

Ty jeho nehorázné kecy by nespláchla ani kyselina. „Všimla jsem si.“

„Volám, abych se s tebou domluvil. Nepředpokládám, že se ti ozve moc reportérů teď, když jsem ohlásil, že sestavuju průzkumnou komisi, ale ocením, pokud budeš milá a stručná. Můžeš říct, že jsem skvělý chlap a že si myslíš, že budu i skvělý senátor, přestože nám to v manželství neklapalo.“

Kde bere tu drzost? Teď viděla rudě z jiného důvodu než z nedostatku kyslíku. „Ty mizero…“

„No tak. Meredith…“

„Mlč! Neozval ses proto, že jsi věděl, že bych nesouhlasila. Jsi nenapravitelnej sobec.“

Pár lidí u poliček s knihami pozvedlo obočí a spěchalo dál.

„Zatraceně. Doufal jsem, že budeš rozumná. Dal jsem ti štědré odstupné.“

Peníze byly jedním z jeho mnoha nástrojů manipulace. „O peníze mi nikdy nešlo. Proboha… Milovala jsem tě.“ Zaskřípala zuby. Tuhle hru můžou hrát dva. I ona má své nástroje. „Doufal jsi, že si koupíš moje mlčení?“

„Meredith –“

„Zmlkni. Víš to, co vím i já, a jestli mi nedáš pokoj a nevynecháš mě z těch svých keců o službě veřejnosti, nebudu zodpovídat za to, co udělám – tak jako někdo, koho moc dobře znám.“

„Nevyhrožuj mi.“

„A ty se mnou nemanipuluj. Nemáš sebemenší právo mi říkat, co mám nebo nemám dělat, a pokud se o to pokusíš, přísahám, že toho budeš litovat. Sbohem, Richarde.“

Klepla do ikony na displeji tak prudce, že si zlomila nehet. V hlavě jí hučelo jako ve včelíně. Zamířila do oddělení romantických knih.

Už se jím nenechá ovládat.

Přidala do kroku, a než se nadála, držela v rukou Nořin nejnovější román v pevné vazbě. Pohladila hřbet. Přejela prsty po logu NR. Hlubokými nádechy se snažila uklidnit splašené srdce.

Jak vůbec mohla přistoupit na Richardovo osočování?

Jsou to jen hulvátské kecy. A že jich má na rozdávání.

Jejich rozvod neměl nic společného s nabubřelou představou o lásce a manželství. Vztah skončil, protože si vzala záletníka a megalomanského kreténa.

Bože, musí se přes to přenést. Musí se přes něj přenést. Nedovolí, aby jí pokazil zbytek života.

Přitiskla si knížku na prsa. Pulz se jí zklidnil. Rozvedená žena ji láskyplně objala.

Nořiny příběhy jsou povznášející a jejich čtenáři doufají v to nejlepší – v romantiku, žhavý sex, lásku, nezávislost, rodinu a vítězství dobra nad zlem. Země Nory Robertsové. Zatoužila v ni znovu uvěřit.

Ne. Musí v ni znovu uvěřit. Procházela mezi hromádkami výtisků a přidávala další knihy, které vyšly po jejím rozvodu – zejména ty, které Nora vydala pod pseudonymem J. D. Robbová. Potřebuje si spravit náladu Roarkem. Třeba jednou potká jeho skutečnou verzi.

Zrak jí padl na Nořinu antologii Návrat domů . Připomněla jí Jillinu prosbu, aby přijela do Dare Valley a pomohla rodině. Existuje snad něco důležitějšího? Pokud si dobře vzpomíná, přesně to udělala Nořina hrdinka. A přitom našla toho pravého a jediného, pana Dokonalého.

Takže… Co by teď udělala Nořina hrdinka?

Otázka zněla jako tichounký šepot. Prstem zamyšleně poklepala na přebal knihy.

Nořina hrdinka… by se postavila tváří v tvář svému strachu a na nic by se nevymlouvala.

Mereditina hlava se pročistila a propletly se v ní nitky báječného nápadu. Nového cíle.

Nevím, jestli na to jsem připravená , pomyslela si, ale dám lásce další šanci. Vrátí se do své kanceláře a oznámí šéfové, že musí jet do Dare Valley a vypomoct v redakci novin, které patří její rodině. Současně bude pracovat na článku pro Daily Herald – na osobním příběhu o rozvedené ženě, která se vrací do svého rodného městečka, aby našla toho pravého a své šťastně až navěky jako v Zemi Nory Robertsové.

Plat bude odevzdávat své rodině, aby jí nebyla na obtíž. Zatímco bude těch pár měsíců pryč, Karen jí místo podrží, protože ví, že jejím novinám dodává kvalitu navíc. A když ne, najde si jinou práci. Příjmení Hale otevírá dveře a v New Yorku si vybudovala slušnou reputaci. A do svého příběhu vloží všechno, ať to ve skutečnosti dopadne jakkoli. Kdo by nechtěl číst o zhrzené ženě, která se znovu snaží uvěřit v lásku?

Nesla se k pokladně. Je čas zkusit něco nového.

Na Richarda Retarda zapomene, i kdyby měla randit se všemi chlapy v Dare Valley.

Kapitola 2

Tanner McBride se zastavil na rohu a čekal, až na semaforu blikne zelená. Vyžíval se v kontrolovaném zmatku, v troubení klaksonů agresivních řidičů a brebentění Newyorčanů, kteří se proplétali davem a rázovali si po chodníku cílevědomým krokem. Opájel se pomyšlením, že nemusí mít strach, že ho někdo zastřelí nebo na něj bude nevraživě zahlížet, protože je Američan.

Jeho pozornost zaujal britský přízvuk. Otočil hlavu. Do veřejné mapy centra města se zapíchl bledý ukazováček. Postarší žena v květovaných šatech potřásla hlavou a vstoupila do vozovky.

Tanner si všiml blížícího se taxíku, vrhl se za starou dámou a strhl ji zpátky na obrubník. Taxík se prohnal kolem a provětral mu nové sportovní sako jako sušící se oblečení za větrného dne.

Žena si poplácala poprsí. „Božínku. Dívala jsem se špatným směrem.“ Tannerovi poskočilo srdce, ale ihned obnovilo pravidelný rytmus. Ve srovnání s tím, co dennodenně zažíval v Afghánistánu, je tohle jen slabý odvar.

„Tady se jezdí v opačném směru než u vás v Anglii. Být vámi, dávám si větší pozor.“

Stiskla mu paži. „Děkuju.“

Rychle přešel ulici.

Všichni mu říkali, že po návratu domů zažije pocit nereálnosti a podle všeho mu budou chybět konflikty a chaos. Usoudil, že na tom něco bude. Doufal, že New York je dostatečně velký a hektický, aby se nezbláznil. Rozhlédl se po ulici s bezpočtem malých jídelen a restaurací. Jídlo je tady na každém kroku, to se musí nechat. Příštích šest měsíců zkonzumuje všechno, co mu přijde pod ruku, protože tady nehrozí otrava.

Restaurace Porterhouse stranou shonu a ruchu mu pro pracovní schůzku s jeho novým šéfem připadala nezvyklá – ovšem o Richardu Sommervillovi se ví, že je nekonvenční. I když si o něm všichni myslí, že je vůl, je to respektovaný vydavatel novin. A teď si usmyslel kandidovat do senátu.

Práce pro mezinárodní rubriku deníku Standard bude pro Tannera skvělou příležitostí k povýšení na kariérním žebříčku. Coby zahraniční válečný dopisovatel si vydobyl slušný věhlas. Teď je čas vrátit se domů a vést normální život – ať už to bude znamenat cokoli.

Ale má v úmyslu to vypátrat.

Na pátrání je totiž odborník.

Když otevřel dveře, zvonek nad nimi zacinkal. Sommerville seděl u třetího stolu vpravo a hovořil do mobilu. Vypadal jako hezoun vystřižený ze žurnálu, jak by se vyjádřila Tannerova matka. Měl na sobě nákladný šedý oblek s úzkými proužky, který podle Tannerova skromného odhadu stál víc než jeho letenka z Kábulu do New York City. Restaurace se chlubila prodřenými červenými boxy, poškrábanými dubovými stoly a zela prázdnotou. Chuťové buňky mu podráždila vůně opékaného masa. Tanner si odsunul židli a doufal, že se po něm nebude chtít, aby do redakce chodil v obleku. Snese nanejvýš sportovní sako, propínací košili a pomačkané kalhoty.

Sommerville zvedl ukazovák, aby naznačil, že hovor končí. „Poslyš, už musím běžet. Uděláš, co jsem řekl. Nepřeju si žádné další výmluvy.“ Klepl na příslušné tlačítko a telefon položil na stůl přeopatrně jako kněz, který manipuluje s posvátným předmětem. „Tannere McBride, rád vás vidím. Vítejte ve městě, které nikdy nespí.“

Podali si ruce a navzájem se ohodnotili. Sommerville je sice uznávaný novinář, ale na Tannerův vkus je spíš jako manekýn. Na vlasy používá nějaký sajrajt, díky němuž jsou upravené stylem, který by leckdo považoval za módní. Tanner ho považoval za hejskovský. A soudě podle pěstěných rukou nepochybně chodí na manikúru. Nešlo však přehlédnout záblesk v jeho očích. Predátorský, nicméně svým způsobem na úrovni. Hlupáci by si ho nevšimli.

Ovšem Tanner není hlupák.

Číšník otočil cedulku v prosklených dveřích na ZAVŘENO a zamkl. Tanner zpozorněl, ale zachoval nevzrušený výraz. Musí jít o něco veledůležitého. Schůzka v málo navštěvovaném podniku začínala dávat smysl.

„Nejdřív si objednáme a pak mi povíte o svých posledních dnech v Kábulu.“

Rozhovorů o Kábulu už měl plné zuby, nicméně svému novému šéfovi vyhověl. Novináři, kteří pracují od stolu v redakci, s oblibou hltají válečné historky svých kolegů v terénu.

Sommerville hýčkal v ruce skleničku skotské a Tanner mu líčil světlé body svého posledního výletu. Zrada, krev a smrt hovořily za vše. Jsou tam i slušní lidé jako kdekoli jinde, ale jestli už Afghánistán nikdy neuvidí, nebude litovat. Už ho nebaví dívat se, jak kvůli drogám a politice umírají děti.

Počkal, až mu Sommerville vyjeví důvod soukromého setkání. Měl v sobě už půlku středně propečeného rib-eye steaku, když Sommerville odložil skleničku a konečně promluvil. Tanner se napil vody.

„Takže… Mám pro vás úkol. Velice důležitý.“ Zamnul si ruce. Znělo to jako přejíždění smirkového papíru po dřevě.

„O co jde?“

Sommervillovi zapípal telefon, ale on si toho nevšímal. „Tak za prvé, prověřil jsem si vás. Říká se, že jste vyhořelý. A potřebujete se stáhnout z přední linie. Proto vás prozatím převedu do oddělení domácího zpravodajství.“

Tannerovi ztvrdla čelist. „Na tom jsme se nedomluvili.“

Sommerville mávl rukou. „Já vím, ale tohle je poměrně náročný úkol.“ Vyndal náprsní tašku a vytáhl z ní fotografii.

Tanner si ji prohlédl. Blonďatá žena na snímku měla odhadem pár let po třicítce a tvářila se spokojeně. Její světlé vlasy mu připomněly novinářky, na něž si potrpí CNN. Byla atraktivní – má-li být upřímný, tak vyloženě krásná – a z upřeně hledících zelených očí jí vyzařovala inteligence a sebevědomí.

„Kdo je to?“

Sommerville položil fotografii před Tannera, jako by rozdával karty.

„Moje bývalá žena. Chci, aby se do vás zamilovala.“ Tanner se rozesmál. Šťouchl Sommervilla rukou do ramene, jak by to udělal mariňák, který převyprávěl lechtivý vtip, aby zmírnil napětí při průjezdu nebezpečným územím. „Tak to je dobrý. Redakce domácího zpravodajství. Jasně…“

Sommerville se usmál. Jeho plné rty se však vzápětí změnily v úzkou linku.

Tannera přešel smích. „Vy to myslíte vážně?“

„O novinařině zásadně nežertuju. Pokud Meredith – totiž moje bývalá manželka – napíše jistý článek, který slíbila své šéfové, poškodí mi tím pověst. Nejsem si zcela jistý, jestli mě z něho vynechá. Nedávno jsme se… nepohodli. Potřebuju, aby se jí někdo věnoval. Stal se součástí jejího příběhu a potom její tvrzení rozmetal na prach.“ Dopil skotskou. „Nedovolím, aby mi pokazila kandidaturu do senátu.“

Tanner položil na stůl dlaně s roztaženými prsty. „Nechápu, co to má společného se mnou.“

Sommerville zvedl skleničku na znamení, že mu má číšník dolít. „Budu tedy konkrétnější. Ze spolehlivého zdroje vím, že se moje bývalá vrací do svého rodného města Dare Valley v Coloradu, aby tam napsala článek o své snaze nalézt lásku jako hrdinka v romantických příbězích Nory Robertsové.“ Plácl o stůl knihou v měkké vazbě. „Už jste o té spisovatelce slyšel?“

Tanner vzal knížku do ruky. Nebe mé lásky. Sommervillovi nejspíš přeskočilo. „Samozřejmě. Čte ji moje máma. Proč?“

„Tyhle knihy jsou odpovědné za náš rozvod. Moje bývalá žena má v úmyslu dokázat, že se mýlím, že život Nořiných hrdinek je reálný a že všechno má šťastný konec.“

Fajn… Tanner přivolal gestem ruky číšníka. „Bourbon. Čistý.“

Sommerville sáhl po knize. „Máte ponětí, kolik lidí čte Noru Robertsovou?“

Tanner pokrčil ramenem. Opravdu se spolu baví o romantick é literatuře? Tohle má být ten jeho důležitý úkol? Vidina vysněné práce se rozplynula jako pára nad hrncem. Sommerville nejspíš zešílel. Nepřipadá v úvahu, že by pro něj za daných okolností mohl pracovat.

„Miliony. Ten článek si přečte každá žena v Americe – a nejspíš i v zahraničí. Meredith se to musí zatrhnout! Nepřipustím, aby prozradila nějakou… nevhodnou informaci o našem manželství, a chci, aby pomlčela o tom, co ji přivedlo na tenhle absurdní nápad. Chová se jako hysterka.“

Tanner založil paže. „Vy si tedy myslíte, že když se do mě vaše bývalá manželka zamiluje, nějakým způsobem jí to zabrání v napsání toho článku?“

Sommerville zvedl skleničku. „Ano. Když se do vás zamiluje a vy ji pak pustíte k vodě, nemůže ten článek napsat. Kromě toho ji budete mít pod kontrolou. Jde o to, že nesmí ovlivnit moje voliče, kteří by si o mně mohli vytvořit negativní názor.“

Tanner nevěřil vlastním uším. „To není zrovna práce pro novináře.“

„Nesmysl. Je to náročný a prestižní úkol. Považujte Meredith za svůj nový cíl. Nadto si odpočinete a dobijete baterie. V Dare Valley se vám bude líbit. Je to malé univerzitní městečko ve Skalnatých horách. Mereditině rodině patří redakce místních novin. Nejspíš jste o nich slyšel.“

Rázem mu svitlo. „Western Independent?“ Každý novinář, který za něco stojí, zná nezávislé noviny s omezeným nákladem, založené jedním z nejvěhlasnějších žurnalistů své doby, Arthurem Halem. Ta blonďatá kráska pochází ze slavného rodu.

„Její dědeček mě nikdy neměl rád a nikdy neuvažoval o tom, že by mi redakci předal. Je to mrzoutský stařík. Díky tomu, že jsem se přiženil do jejich rodiny, se mi otevřely nejedny dveře, a tudíž se to vyplatilo. Jakmile budu mít za sebou tanečky kolem průzkumné komise, získá mi to další body do volební kampaně.“ Rozkousal kostky ledu zbylé na dně sklenice. „Přes svého prostředníka jsem vám v nadcházejícím semestru zařídil výpomocnou profesuru na Haleově novinářské škole na Univerzitě Emmitse Merriama. Potěšilo je, že novinář s vaší pověstí je ochotný přijmout místo za pět minut dvanáct. Je to malá, soukromá škola s humanitním zaměřením.“

Tanner odstrčil sklenici s whisky. „Tak moment. Vy jste přijal mým jménem místo profesora na novinařině?“

Sommerville dopil skotskou. „Abyste udržoval dekorum, McBride.“

Tanner si stoupl a přitom odstrčil židli tak prudce, až na dřevěné podlaze zavrzala. „Nevím, kdo si myslíte, že jste, ale střelil jste vedle. Můj právník vás bude kontaktovat, protože jste nedodržel zaměstnaneckou smlouvu. A protože vaše nová nabídka porušuje všechny podmínky, na nichž jsme se dohodli, nepředpokládám, že se odvoláte.“

Sommerville se pohodlně opřel. „A ani nebudu muset. Sedněte si, McBride. Ještě něco.“

Nepochybně, pomyslel si Tanner v neblahé předtuše. Ztěžka dosedl na židli a Sommerville k němu posunul desky. Tanner je otevřel a zhoupl se na židli. Zaútočily na něj černobílé fotografie. Podle časového údaje byly deset měsíců staré. Žena s jeho bratrem nebyla bratrova manželka. Ochromil ho šok smíšený se smutkem.

„Doslechl jsem se, že manželce vašeho bratra se má narodit dítě. Škoda že nebyl víc opatrný se společnicemi, které si udržoval, když byl na dně. Prostitutky dokážou zničit člověku politickou pozici, nemluvě o manželství a rodinném životě.“

Tanner zavřel složku prudkým cvrnknutím palcem. Zaslepil ho vztek. „Nevěřím tomu,“ prohlásil, přestože se fotografie zdály autentické. David byl vždycky tak trochu sukničkář. Ale prostitutka?

„Můžete si to ověřit. Přísahám, že ty fotky jsou pravé. Pomáhal jste ho vychovávat, nemýlím-li se? Po smrti vašeho otce. To muselo být pro čtrnáctiletého kluka hodně zlé. Taková odpovědnost…“

„Ty mizero…“

Sommerville se uchechtl. „To už jsem někde slyšel. Tohle je obchod. Nic osobního. Chci, abyste udělal něco, co udělat nechcete, proto jsem na vás potřeboval mít nějakou páku. Tak už to na světě chodí.“

Tanner viděl lidi, kteří byli zneužiti tím nejodpornějším způsobem, ale on o tom jen psal… Nikdy se nestal obětí vydírání. Tolik, pokud jde o objektivitu. Natáhl se přes stůl a popadl Sommervilla za modrou hedvábnou kravatu.

„Za tohle bych vás klidně mohl zabít.“

Sommerville zkřivil rty. „Nejsme v Kábulu a nátlak vašemu bratrovi rozhodně nepomůže. Negativy dostanete pouze v případě, že odjedete do Dare Valley, dohlédnete na Meredith, zařídíte, aby se do vás zamilovala, a znemožníte jí napsat zmíněný článek. Pusťte mě, McBride.“

Tanner ještě jednou trhl za kravatu, než ji pustil a sevřel prsty v pěst. Sommerville se nenechá tak snadno zastrašit. To si musí pamatovat.

„Třeba mi na těch fotkách vůbec nezáleží.“ Lež mu sežehla rty jako šlehnutí kopřivou.

Sommerville zachrastil kostkami ledu ve sklenici. „Oba víme, že to není pravda. Zavolejte svému bratrovi a zeptejte se ho sám. Já počkám.“

Jasně že počká. Jako pavouk na mouchu v síti. „Musím si od vás půjčit mobil, ještě jsem si ho nestihl koupit.“

Zavolal a dostalo se mu ujištění, které vlastně ani nepotřeboval. Kdyby žil v paralelním světě, mohl by se na to vykašlat. Jenže slíbil mámě, že na svého mladšího bratra dohlédne. I když už nebydlí spolu a David je dávno plnoletý a svéprávný, nedokáže mu odmítnout pomoc. Zvlášť ne teď, když se přihlásil k Anonymním alkoholikům a snaží se zahájit nový život. A pro změnu dělá něco chvályhodného: angažuje se v samosprávě a pomáhá místní komunitě.

„Fajn. Buď jste to na něj navlíkl, nebo jste ty fotky od někoho koupil,“ řekl Tanner, když hovor ukončil.

Sommerville se opřel v sedačce boxu. „Záleží na tom? Když se někdo uchází o místo ve veřejném úřadu – tak jako se na to chystám já –, ocitne se v hledáčku médií i veřejnosti. Váš bratr udělal chybu. Já z lidských chyb těžím. A nedovolím, aby někdo těžil z těch mých.“

„Ale proč já? Mohl jste si najmout mraky přitažlivějších pitomců, aby vaši bývalku zastavili.“

Sommerville zakroužil zbytkem jantarového nápoje ve skleničce. „Protože máte hodně společného. Vy i Meredith jste chodili na Kolumbijskou univerzitu a získali jste stipendium v plavání. Určitě si vzpomenete na doby, kdy jste byl kolumbijský Lev. Hurá-hurá a tak dále. Mimo jiné jste byl ve válečných oblastech a získal si působivou reputaci. Meredith vás ocení jako novináře.“

„Myslím, že můj vliv přeceňujete.“

„Nikoli. Podobný scénář se mi u žen velice osvědčil… Nebo něco na ten způsob.“ Pozvedl sklenici v posměšném přípitku. „Jako profesor žurnalistiky budete mít dokonalé alibi. Nadto je to poměrně logický krok pro někoho, kdo se vrátil z válečné stáže v zahraničí. Vy Arthura Halea neobdivujete?“

„Kdo by ho neobdivoval?“

„Nikdo neví, že jste členem mého redakčního týmu, proto nikdo nic nezjistí, i kdyby se o to kdovíjak snažil. A pokud jde o Meredith, nemusíte mít obavy. Nezamilujete se do ní. Není váš typ a vy jste příliš morální na to, abyste se touhle situací bavil.“

Chtěl k nim přistoupit číšník, ale když ho Tanner pohledem zarazil, zase se otočil a odešel.

Sommerville posunul fotku přes stůl. „Nebude to tak špatné. Meredith je kočka. Odpočinete si. Berte to jako dovolenou.“

Tanner vzal do ruky steakový nůž a přejel prstem po ostří. Nejradši by jím Sommervilla podřízl. „Vy musíte svou bývalou ženu hodně nenávidět.“

Sommerville přimhouřil oči. „Chtěla mít život jako v milostném románu – věrnost, partnerství, děti. To není nic pro mě.“ Znovu vzal do ruky paperback. „Tyhle nesmysly jí nasadily brouka do hlavy. Já jen chráním své zájmy.“

Tanner pustil nůž. Na tohle šílenství bude muset přistoupit, dokud nevymyslí, jak z toho ven. „Už jsme skončili?“

Sommerville vyndal z aktovky další složku. „Tady máte jízdenku do Denveru, informace o pronájmu auta, svou novou adresu v městečku, kontakt na katedru žurnalistiky a kompletní seznam toho, co Meredith má a nemá ráda. Prostudujte si to a odjeďte co nejdřív. Ona tam bude už zítra.“

„Kdy začíná škola?“

„Za dva týdny, po Svátku práce.“

Tanner vstal a sáhl pro desky. Rozkročil se. „Jestli mi nepředáte všechno, co máte na mého bratra, až svůj úkol splním, zničím vás a připravím vás o šanci kandidovat do senátu. To není slib. Je to krevní přísaha – jaké znám z Afghánistánu.“

Otočil se k odchodu a už přemýšlel, jak se vyvléknout ze smlouvy s ďáblem dřív, než si pošramotí pověst a ublíží nevinné ženě.

„A to jsem si myslel, že se můžeme vrátit k původní dohodě,“ poznamenal Sommerville hlasem podbarveným ironií a zlovolností.

Tanner rázně zamířil ke dveřím.

„Chci týdenní hlášení,“ zavolal za ním Sommerville.

Odemkl dveře a zabouchl je za sebou.

Já ti dám týdenní hlášení…

Kapitola 3

„Mořská vílo!“

Meredith sebou trhla. Ani ne tak kvůli přezdívce, ale jekotu, který oslovení provázel. Její sestra seběhla z verandy rodinného domu tak rychle, že za ní rusé vlasy vlály jako liščí ohon.

„Lentilko!“ Meredith položila kabelku na kapotu auta a rozkročila se. Její sestra se na ni vrhla, objala ji a celou dobu poskakovala jako šílená.

„Mere, jsem tak ráda, že jsi přijela!“ Jill se zaklonila. Zelené oči, společný znak sester Haleových, jí zajiskřily a pak na ni skočila znovu. „Jupí, jsi tady, jsi tady!“

Meredith ji pevně sevřela v náruči. Přestože její mladší sestřička měří o dobrých osm centimetrů víc než ona, vyváděla jako štěně labradora – i když měla na sobě fialové šaty s bílými puntíky. Srdce se jí zatetelilo. Následný výbuch smíchu jí uvolnil žaludek vystlaný tabletami přípravku proti pálení žáhy.

„Pusť mě, ty trdlo.“

Jill ustoupila a vzala ji kolem pasu. „To audi sis koupila za prachy Richarda Retarda?“

„Je na leasing. Jestli tady mám nějaký čas pobýt, budu potřebovat vlastní auto. Je to učiněný kotě.“

Jill od ní ladně uskočila jako obří víla; její bosé nohy vytvořily v čerstvě posečené trávě znatelné otisky. „Nemůžu se dočkat, až se v něm projedu.“ Nato odskotačila zpátky k Meredith a vrhla se na její tričko. „Předveď se mi v tom korzetu od La Perly!“

Meredith ji plácla přes ruce. „Nech toho!“

Jill si toho nevšímala a vyhrnula jí triko. „Páni! Brusinkový korzet. Ó-la-la. Moje sestra přešla z někdejší usedlé bavlny na rozvernější krajku.“

Meredith zamávala na své rodiče, kteří pomalu scházeli po schodech verandy, očividně poněkud nesví ze striptýzu odehrávajícího se na jejich přední zahrádce. „Přestaň! Jdou sem máma s tátou.“

Jill vyplázla jazyk a imitovala zvuky při flatulenci. „Jako by to máma taky nechtěla vidět. Znám Bermudy, znám Baleáry, znám Mereditiny spoďáry.“

„Uklidni se, proboha!“ Meredith ji láskyplně žďuchla do ramene. „Všechno ti ukážu, až bude čas.“

„Slibuješ?“

„Jo.“

Jill přeběhla trávník. „Je tady Mořská víla.“

„To vidíme,“ opáčila Linda Haleová. V jejím mírně vrásčitém obličeji se objevil onen zvláštní jas, který matky mívají, když jim přijede domů dcera. V máminých rusých vlasech bylo o něco víc šedých pramínků, než kolik jich měla po tátově infarktu. „Jsi hodná, žes přijela. Ani nevíš, jak moc to pro nás znamená.“

„Vypadáš dobře,“ poznamenal Alan Hale a mrkl na Meredith. Úsměv mu v okolí očí a úst vytvořil hluboké rýhy. „Ty vlasy se mi líbí. Jsem moc rád, že jsi tady, ale nemusíš mi ulevovat od práce. Proboha… Copak mě už nikdo neposlouchá?“

„Ne,“ odpověděly Mereditina máma i sestra jednohlasně.

Oba rodiče ji postupně objali. S láskyplným úsměvem se nadechovala jejich známé vůně. Máma používá tělové mléko s citronovou verbenou. A z táty snad nikdy nevyvane terpentýn, s nímž pracuje při svém koníčku, jímž je restaurování nábytku.

Potom, co se na vlastní oči přesvědčila, co je stála tátova nemoc, byla ráda, že se rozhodla přijet domů aspoň na tři měsíce. Bylo to poprvé, kdy si při pohledu na své rodiče uvědomila, že stárnou. Dům, který si pronajali v Sedoně, jim poskytne tolik potřebný odpočinek, a protože je odsud vzdálený jen den jízdy, můžou přijet do Dare Valley, kdykoli se jim zachce. Ještě nikdy nepoznala nikoho, kdo by řídil auto raději než její rodiče.

Máma ji ještě jednou objala. „Jsem moc ráda, že ti tvoje šéfová dala volno.“

Meredith ji pohladila po zádech. „V pohodě, mami. Těší mě, že vám můžu nějak pomoct.“

Tíže, která jí obvykle stahovala srdce až do žaludku, byla ta tam. Tady ji mají všichni rádi. Tady může být sama sebou a bez obav, zrady nebo úskoků. Může se bezstarostně smát a odpočívat. Nemusí být ustavičně ve střehu. Už velice dlouho měla pocit, jako by byla těsně omotaná sarongem.

Za zády rodičů se objevil Arthur Hale. „Už bylo načase,“ zahudroval a poklepal holí u jejích nohou. „No tak, přivítej se s dědou.“ Líbnul ji na tvář. Meredith ucítila z jeho dechu skořicový bonbon. Usmála se. Měřil si ji přimhouřenýma očima, nad čelem bujnou kadeř sněhobílých vlasů. „Koukám, že ses zase rozhodla být zrzka. Výborně. Jako blonďatá sexbomba jsi stejně nikdy neobstála.“

Zlehka mu stiskla paži. Neuniklo jí, že má kůži drsnou a nepoddajnou jako pergamen. „Díky, dědečku. Ty ale umíš holce polichotit.“

Šťouchl ji do paže – a na pětasedmdesátníka docela silně. „Než jsem potkal tvou babičku, zamotal jsem hlavu spoustě holek. Tak ty teď budeš moje nová chráněnkyně. Doufám, že se osvědčíš.“

Přimhouřila oči. „To si piš!“

Zase do ní šťouchl holí a změřil si ji přes silné dioptrické brýle. „Od toho je rodina… totiž aby si pomáhala.“

„Já vím.“

Když si máma otřela slzu, sevřelo se jí srdce. Její máma nikdy nepláče. Táta ji chytil za ruku a Meredith se zděšeně podívala na svou sestru. Jill si taky otírala oči. Teď se jí dočista zauzlovaly útroby. Tak tohle je fakt hodně zlé.

Děda přistoupil blíž. Bylo slyšet, jak mu bonbon ťuká o zuby. „Slyšel jsem, že toho tvýho troubu napadlo kandidovat do senátu. Jak to snášíš?“ Arthur Hale dokážal svým mlčenlivým pohledem nahnat strach. Uměl se dívat tak zpytavě, že vám viděl až do žaludku.

Zalomcoval s ní záchvěv vzteku. Uhnula očima a vylovila z kabelky klíče od auta. „To je snad jeho věc, ne?“

„Dědo, dej s tím pokoj,“ vložila se do hovoru Jill. „Kazíš její návrat domů. Nechtěj, abych ti sebrala hůl.“

„Ta holka nemá úctu ke stáří,“ zavrčel. Pocuchal Jill vlasy a zdolal poslední schod verandy. „Tak jo. Jsem rád, že tvoje šéfová nedělala potíže a že si táta může pár měsíců odpočinout. Nechci, aby měl další infarkt. Je mu teprve dvaapadesát. Geny dlouhověkosti zdědil po mým tátovi.“

„Však on si tady ještě pár let pobude,“ podotkla Mereditina matka s úsměvem. „A tvé šéfové jsme vděční. Vyřiď jí, že jí děkuju, Mere.“

Meredith se usmála. „Mami, tohle říkáš už nejmíň po sté. Už jsem jí to vyřídila.“

„Je to od ní velkorysé.“

„Stejně musím pracovat i na pár věcech pro ni…“ Neodvažovala se být konkrétní. Kdyby vyšlo najevo, že se pokouší najít pravou lásku à la Nora Robertsová, v městečku by si o tom cvrlikali i vrabci na střeše. Všeobecná pozornost je to poslední, o co stojí. Nadto neví, jak by místní muži reagovali na její článek. Být chlap, určitě by ji to odradilo.

„Karen může být velkorysá. Ona tě platit nebude,“ hudroval Arthur. „Tahle holka mě bude stát majlant.“

„Však si to zasloužím.“

„Uvidíme, děvenko.“

Máma jí vzala z ruky kabelku. „Připravila jsem to, co máš ráda, drahoušku. Smažené kuře, šťouchané brambory, kukuřici. A sněhový citronový koláč.“

Táta si poplácal středně velké bříško. „Pro dnešek mi tvoje máma odpustí dietu. Máš to u mě, Mere. Kdybych do sebe měl dostat další porci vlákniny, nejspíš bych –“

„Zmlkni, Alane,“ nařídila mu máma. „Děláš to pro svoje dobro.“

„Tak dost, vy dva,“ přerušila rodiče Meredith. „Nestačí prostě říct, že je fajn, že jsem zase doma?“

A byla to pravda. Objala pohledem okolní hory. Skalnaté štíty se nad nimi tyčily jako chrámy. Topoly a olše se odívaly do jasně žlutého hávu časného podzimu. Na pažích jí naskočila husí kůže. Je tady přenádherně a úplně jinak než v New Yorku. Na okamžik se jí však zmocnila panika. Dokáže tady vydržet tři měsíce? Přitiskla si ruce na korzet. Přísahala by, že v duchu uslyšela onen hrdelní hlas, který jí odpověděl: Ano, dokážeš! Zvláštní…

„Budeme tady stát celý den a kochat se výhledem?“ zavolal děda Arthur. „Šilhám hlady.“

Rodiče zamířili do domu a Meredith otevřela úložný prostor auta. Jill ji zatahala za paži. „Budeš bydlet u mě, Mere. Po večeři se tam přesuneme.“

Bydlet s Jill? Svou sestru má moc ráda, ale… „Já nevím…“

Jill potřásla hlavou, až se dlouhé náušnice dotkly jejích ramen. „Neodmítej to, Mere. Přece nechceš být tady v domě u rodičů sama, nebo snad ano?“

„Jdeme dovnitř –“

„Děda se nabídl taky, ale hodili jsme si půldolarem.“

„Švindlovala.“ Arthur zaťukal holí o chodník. „Nemusíš se podle toho řídit, Meredith.“

„Já totiž…“

Ale to už ji Jill táhla k domu. „Bude to psina.“

Psina? Proboha, do čeho se to namočila?

Kapitola 4

Jillin byt připomínal oltář všemu výstřednímu a neobvyklému. Dominovaly tu křiklavé barvy, evokující Dalího obrazy. Meredith by ráda věděla, jestli její sestra zažila v mámině děloze nějaký šok. Ona má raději všechno tak nějak… tlumenější.

„Svým příjezdem jsi způsobila všeobecný poprask,“ sdělila jí Jill, která přivlekla dovnitř jedno z Mereditiných mnoha zavazadel. Opřela je o červenou sochu opice, která na rozdíl od africké masky na stěně na sobě neměla žádný porost.

Meredith smetla ze zeleného dvousedátka drobky od sušenek.

„Tam si nesedej. Má to nalomenou nohu. Posaď se na pohovku.“

„Tak proč to nevyhodíš, když je to rozbité?“ Odsunula barevné polštáře s převahou červené, žluté a modré a uvelebila se na oranžovém kanapi.

„Líbí se mi. Jen to, že je to staré, neznamená, že to není k užitku.“

„V tom by s tebou děda souhlasil.“

Jill postavila na odřený fialový konferenční stolek dvě láhve piva z místního minipivovaru. „Pověz mi pravdu. Slyšela jsem, cos odpověděla dědovi. Jak zvládáš celou tu záležitost s Richardem Retardem? Neměly bychom mu teď radši říkat Šejdíř Dickie?“

„Žádnou podobnost s Nixonem, prosím.“ Meredith sáhla pro pivo. „Obula jsem se do toho a jedu dál. Jeho kousků už mám po krk. A varovala jsem ho, ať mě ze své kandidatury vynechá, jinak ať si mě nepřeje.“

Jill si přitiskla láhev s pivem na prsa. „Dobře jsi udělala. To mu zatne tipec.“

„Přesně.“ Meredith si lokla. Sotvaže jí aromatický nápoj přistál na jazyku, rozkašlala se. „Fuj! Co je to za lektvar?“

„Dýňové pivo. Já a Jemma ho zbožňujeme.“ Jill se opřela v rozviklané fialové židli vystlané šátky v jasných limetkových tónech.

„To je hnus. Z dýně mám ráda jen koláč. Koho by napadlo přidat ji do piva?“

„Toho, kdo se opil na dýňovém záhonu a měl zjevení. Snad se z tebe v New Yorku nestal vinný snob?“

Zmocnila se jí rozverná nálada. Hodila po sestře polštář. „No a? Zřekneš se mě za to, dýňová královno?“

„Co tě nemá? Jsem ráda, že jsi zpátky, i když jen na pár měsíců. Máma sní o tom, že se odstěhují do Sedony i na zimu. Víš, jak to tam miluje. A oběma to jen prospěje. Přihlásila tátu na různé lekce – na jógu, očistu ovocnou a zeleninovou šťávou a tak podobně. On sice hartusí, ale mám dojem, že je v hloubi duše taky vyděšený.“

Meredith si skopla boty. „To mi povídej. I já mám strach. Oba vypadají… staře.“ Sevřela se jí hruď. Zničehonic jí připadalo, jako by ji ta hromada polštářů na gauči dusila.

„Děda má tuhý kořínek. Nenech se mýlit. Něco na tebe chystá.“

„Já vím.“

Stejně jako on odjela do New Yorku, aby se naučila novinářskému řemeslu. On se chtěl vrátit. Ona ne. A přesto je tady – i když jen na nějaký čas.

„Nemáš něco silnějšího?“

„Ne. Jenom pivo. Zmínila ses o článku pro Karen, ale neřekla jsi nic konkrétního. O co jde?“

„Napadlo mě to v knihkupectví, kde jsem si koupila všechny romány od Nory Robertsové a D. J. Robbové, které vyšly od mého rozvodu.“

„Ven s tím.“ Jill se přesunula na pohovku.

Nastal okamžik pravdy.

„Chci napsat příběh.“ Načež to své sestře všechno vyklopila.

„Jsem ráda, že se ti to líbí,“ překřikovala Meredith Abbu. „Kromě Karen jsi jediná, kdo o tom ví.“

„To vím líp než ty.“

„My?“

„Kdo?“