Mexabo

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Kristýna Sládečková

Mexabo – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno mé rodině, Tommymu a všem vesmírným cestovatelům.

I.

Tým profesora Ivana Polovodiče, padesátiletého podsaditého muže s prošedivělými hnědými vlasy, netrpělivě čekal ve vesmírné výzkumné stanici ZL1246. O dekádu mladší astrofyzik Luis Fernández Colmenar neustále kontroloval nejen monitory, ale i Ivanovu tvář, která byla pořád jako kámen. Luis to nechápal. Za chvíli budou mít výsledky své několikaleté práce, možná učiní nevídaný objev – a on nevypadá ani vesele, ani nervózně, ani ustaraně. Jak to, že to vždycky nejdál dotáhnou takové sochy? Proč radši není vedoucím skupiny on?

Polovodičův tým přednesl před pěti lety na konferenci v Novém Mexiku důkaz, že objekt POL1905, který objevili ve vesmíru, je červí díra, tunel do jiné galaxie. Tím důkazem byla stříbrná matka, zbytek vesmírné družice, která v červí díře zmizela a o patnáct minut později se vrátila zpět, což výzkumný tým čirou náhodou zdokumentoval.

Následovala vědecká bouře a tisíce pokusů průlet tělesa dírou a zpátky zopakovat. Jenže nikomu se to nepovedlo. V kuloárech se začalo šeptat, že první pozorování bylo zmanipulované, a Polovodičova pověst utrpěla značné šrámy. Profesor nevypadal sklíčeně; bylo mu srdečně fuk, co se o něm říká, zajímala ho pouze věda. Podle všeho neměl rodinu ani přátele a žil ve svém vlastním světě. Protože rovněž neměl žádné povědomí o politice a špinavých penězích, bez okolků přijal finanční nabídku známého podnikatele-mafiána Alfreda Fernándeze Serrana, aby ve výzkumu pokračoval. Fernández výzkum štědře platil a jeho jedinou podmínkou bylo, aby se součástí týmu stal i jeho syn Luis.

V týmu kromě Polovodiče a Fernándeze pracovala i Pavla Opičková, která nebyla ani nejbystřejší vědkyně, ani oslnivě krásná, ale Polovodič musel dle nového zákona splnit kvótu počtu žen ve firmě a nechtěl, aby mu do práce někdo mluvil. Opičková byla Polovodičova doktorandka a platonicky se do něj zamilovala. Později ale pochopila, že profesor je pouze ledová kra bez kapky citu, a rozhodla se, že když už ne vztah, vybuduje si přes něj alespoň kariéru.

„Ivane!“ vykřikl fyzik Olaf Eriksson, nejmladší člen týmu, a prohrábl si prsty blonďatou kštici. „Vrací se zpátky. Zvládli jsme to!“

„Tak nám běž uvařit kafe a nezacláněj u těch monitorů,“ vyštěkl na něj Fernández, protože ho naštvalo, že černou tečku první uviděl ten klučina. Šestadvacetiletý Olaf, absolvent technické univerzity ve švédském Luleå, se k Polovodičovi dostal v rámci absolventské stáže programu Erasmus. Když stáž skončila, zeptal se, jestli může zůstat, a Polovodič souhlasil s tím, že se Eriksson stane administrativním pracovníkem, který bude reportovat Fernándezovi staršímu.

„Nech ho, ať se dívá,“ řekla klidně Pavla. „Tohle je přece významný moment. Už potřetí se nám podařilo vrátit vesmírné těleso bez poškození zpátky. A navíc jen díky němu jsme přišli na to, že cokoliv většího než stříbrná matka při průletu červí dírou zmizí a pravděpodobně je roztrháno na kousky.“

„To byl omyl,“ zabručel Fernández. „Stejně jako všechny chytrý věci, který tohle děcko vypustí z úst.“

„V pohodě, Pavlo,“ řekl Olaf a usmál se. „Dojdu tam, za těch pár minut se stejně nic nestane.“

Když tým zjistil, jaká je maximální velikost a hmotnost tělesa pro návrat bez poškození, začal hypotézu testovat. Pod Polovodičovým vedením nakonec vytvořili malého průzkumníka, který rozměry odpovídal matce a měl v sobě zabudované nahrávací zařízení. A tento jejich průzkumník, kterému zatím pracovně říkali Ivánek, se právě vracel ze své cesty. Za chvíli se znovu objevil Eriksson a pro každého měl připravený hrníček kávy, i pro inženýra Jussiho Hämäläinena z Rovaniemi, který se právě probudil po náročné noci. Včera totiž obdržel od své ženy rozvodové papíry. Udělal tedy to, co by učinil každý zkroušený muž. Vytáhl láhev vodky a cíl byl jasný: vypít ji do dna. Ale Olaf mu rozuměl; přece jen byl také ze severu, věděl, jak to chodí. Uvařil mu proto mnohem silnější kávu než ostatním.

Fernández ani nepoděkoval a lokl si kávy. Zrovna vyslal modul, kterému přezdívali Rošťák, aby průzkumníka zachytil a doručil na stanici. Zadal přibližné souřadnice a dopočítával je podle dráhy letu obou předmětů. Za hodinu tady budou. Dopil kávu a usmál se na Ivana, který ťukal tužkou o klávesnici a nepřítomně sledoval monitory. Pak si ale vzpomněl, že usmívat se na Ivana nemá smysl, tak mrknul na Pavlu. Ta si to ale zase vyložila špatně, mrkla na něj taky a olízla si rty, což mělo pravděpodobně být sexy. Fernández už se raději na nikoho dívat nebude. Ten švédskej floutek ho v jednom kuse vytáčí a chudák Jussi má kocovinu jako na Nový rok. To je teda partička.

Hodina trvala snad sto let a Luis si v hlavě pořád připravoval, co řekne, až bude Ivánka držet v ruce. Když se ozvalo pípnutí ohlašující, že modul je zpět na stanici v dekontaminační komoře, celý tým se vydal do sekce B, aby se na ten zázrak podívali. Rozhozený Španěl si místo termo rukavic oblékl kuchyňské chňapky, a proto jeho první slova, když vytahoval Ivánka z modulu, zněla: „Joder, que caliente!“ Což lze přeložit jako: „To je ale kurva horké.“

Naštěstí nikdo z posádky španělsky neuměl. Tedy až na šestadvacetiletého Švéda, který vydal jakýsi bublavý zvuk, což měl být asi smích. Luis nenápadně pustil Ivánka zpět, vzal si termo rukavice a vytáhl ho znovu. Když se vrátili do řídicího centra, obřadně z průzkumníka vyňal malou paměťovou kartu, ale slavnostní moment byl v čoudu, takže se raději už o žádná vzletná slova nepokoušel. Zastrčil kartu do počítače. „Ivane, tak jdeme na to?“ ohlédl se na vedoucího profesora. „Že se vůbec ptáš,“ zamručel Ivan a pak si česky zamumlal pod fousy cosi o natvrdlých jižanech.

Na kartě nebyly žádné audio ani video složky. To snad ne! Luisovi zatrnulo. Něco špatně nastavil? Nic se nenahrálo? Nebo to Jussi špatně zkonstruoval? To bude ono. „Jussi!“ zařval na něj. „Tys to podělal, nic tam není.“

„Ale hovno,“ zvedl se Fin a houpavým krokem došel k centrálnímu počítači. „Kamera i mikrofon byly plně funkční, když jsem to před odletem kontroloval. Ale pak jsi to měl v ruce ty.“

„Chceš tím říct, že…“

„Že seš ňouma s prachatým tatínkem.“

„Ty…,“ vrhnul se na něj horkokrevný Luis. Jussi se mu jen s klidem zadíval do očí. „Je tam nějakej textovej dokument, tak se na to podívej, možná tam bude hlášení chyby. Mlátit mě můžeš potom, až budeš mít důkaz. Ale to už budu zase vožralej.“

„Jussi, neblbni, nemůžeš pořád chlastat. Annika ti za to přeci nestojí,“ vložila se do toho Pavla. Jussi po ní hodil zlým pohledem a dál už se ke své rodinné situaci nevyjadřoval. Tahle Češka včera popíjela s ním – a teď mu bude dávat kázání? On za to přece nemůže, že s ním nevydržela ani do půl láhve.

Luis kliknul na textový dokument. Na monitoru se objevilo několik stránek plných obrázků. „¿Qué coño es eso?“ vykřikl a chytil se za hlavu.

„To je čínština, ty troubo,“ pronesl Olaf vítězoslavně.

„A že ty jsi nějakej lingvista, co?“

„Jsem studoval jazykovou střední náhodou. Akorát na vejšku mě naši poslali na techniku, že prý filologie je k ničemu.“

„Takže tomu rozumíš?“

„Ne, ale poznal jsem, že to je čínština.“

„Tak drž hubu, když nejsi nápomocnej,“ řekl vztekle Luis a praštil rukou do stolu.

„Hodím to do Google Translate…“

„Pánové,“ vstoupil jim do toho profesor Polovodič. „Nic proti Googlu, ale vsadil bych radši na překladatele, ať nedojde k nějaké mýlce. Běžte do jídelny, dejte si pauzu na oběd. Za chvíli za vámi přijdu, až objednám překlad.“

„Ale…,“ řekli Fernández s Erikssonem jednohlasně.

„Poslouchejte nadřízeného,“ odvětil Ivan nezúčastněně, a tak se celý tým odporoučel do jídelny. Ivan si otevřel e-mail, nahrál dokument do přílohy a napsal svému známému Tomovi Wu, majiteli restaurace Červená kachna v Praze. Znali se velmi dobře: celých patnáct let, než se dostal sem, na vesmírnou základnu, Ivan v Tomově restauraci každý čtvrtek večeřel. Vždy vyžadoval stůl v rohu za toaletami, dostatečně daleko od oken – nechtěl, aby na něj číšníci mluvili, a oni už věděli, že mu vždycky mají automaticky přinést nabídku dne a studené nealkoholické pivo.

U stolku za záchody nikdo normální sedět nechtěl – původně sloužil pouze pro personál, aby se číšníci a kuchaři mohli v klidu najíst. Tom Wu ale Ivanovi rád vyhověl a stůl mu na každý čtvrteční večer zarezervoval. Zvláštního hosta si oblíbil a postupem času si k němu vždy na chvíli sedl a pohovořil s ním. Tom rád poslouchal novinky ze světa vědy a techniky a na oplátku vědci dával užitečné rady před cestami na konference do Číny a dalších asijských zemí. Ivan si byl jistý, že mu text ochotně přeloží.

Vydal se za zbytkem týmu do jídelny. K obědu byla prášková kaše s lančmítem a sterilovaná zelenina. Takže vlastně docela prémiový oběd. Fernández starší totiž zastával názor, že dobré jídlo vědeckou mysl ruší. Platil tedy pouze ty nejlevnější pokrmy, které se na stanici daly dopravit. U stolu se vedla vzrušená debata, jak je možné, že jim z červí díry přišlo psaní v čínštině, a ozývaly se také nespokojené hlasy, proč to probůh nemohli dát do Google překladače.

Ivan do sebe pomalu soukal kaši s lančmítem a svému týmu sdělil: „Nedovolím žádné dezinformace. Dokud neobdržíme oficiální překlad, nikdo si nic číst nebude.“

„A co budeme mezitím dělat?“

„Svou práci, Luisi. Pozorovat červí díru. Od toho tu přece jsme,“ dodal profesor a znovu zabořil pohled do jídla.

„Dáme si puding?“ vstoupil do diskuze Olaf a Pavla se zvedla, že pro něj dojde.

„Jo, dáme, máme přece co oslavovat. Po pěti letech práce jsme získali textový dokument v čínštině. To je paráda,“ zasmála se ironicky a vytáhla z ledničky mističky s čokoládovým pudingem.

II.

Tom Wu měl asi v restauracích pěkný frmol, protože překlad přišel až za tři dny. Polovodivčův tým byl vzteky bez sebe – kdyby využili služeb Googlu, mohli znění mimozemského dopisu znát, aspoň přibližně, už dávno. Ale Ivan nepovolil. Když ve středu ránu v mailu našel přeložený dopis a srdečné pozdravy od Toma, věděl, že udělal dobře. Tom mu ovšem text přeložil do češtiny, a tak Ivanovi nezbylo než text převést ještě do angličtiny. Potom si svolal zbytek týmu a začal dopis strojeně číst:

Vážení pozemšťané,

zdravíme z planety Mexabo v galaxii Mexa. Pro komunikaci s vámi jsme vybrali nejběžnější jazyk na vaší planetě. Doufáme tedy, že vám tato forma bude vyhovovat. Děkujeme za všechny dary, které jste do naší galaxie zatím poslali, jsou to užitečné věcičky. Jenom ty malé kovové kroužky nám k ničemu nejsou, proto je vracíme zpět. Na tomto konkrétním kroužku jsme našli prostor pro naše sdělení. Věříme, že ho objevíte.

Intergalaktický most jsme před pěti lety postavili, abychom mohli prozkoumat další část vesmíru. Vybrali jsme si vaši planetu, protože je jedním z deseti míst, kde naše přístroje předpokládaly existenci života. Dary, které jste nám zaslali, jsou cenným důkazem, že se nemýlily.

U některých z nich jsme ale nerozklíčovali, k čemu se využívají. Rádi bychom si s vámi vyměnili znalosti a zkušenosti. Zveme vás proto na návštěvu do naší galaxie, konkrétně na planetu Mexabo, na níž jsou podle našich výpočtů podmínky zhruba shodné s vaší domovskou planetou. Nebudete tak potřebovat žádné tělesné úpravy.

Pokud potřebujete zaslat kosmickou loď, která vás k nám přepraví, zadejte polohu některé ze svých vesmírných stanic a my dopravu zajistíme. Těšíme se na vaši návštěvu.

„Říkají nejběžnější jazyk – a zvolí si čínštinu? Těm tvorům asi fakt šplouchá na maják. Nejpoužívanější je přece angličtina,“ rozčiloval se Fernández.

„Ve skutečnosti není. Nejvíc lidi na světě mluví čínsky. To je prostě fakt. Že se všichni učíme anglicky, abychom se nějak domluvili, to je zase jiná věc,“ doplnil Olaf a vítězoslavně se na Luise zašklebil.

„Můžeme jim napsat, že nám to nevyhovuje. V našem týmu převažují Češi, takže by to mohlo být česky,“ dodala Pavla.

„To je pěkná blbost,“ řekl Jussi. „Kdyby to bylo finsky, všichni se z toho zblázníte. Já nechci, aby to bylo finsky. Takže mi přijde fér, aby to nebylo ani česky. A ani švédsky. Bavíme se tady anglicky, takže tak.“

„Finové jsou jenom vybledlí Maďaři,“ ucedila Pavla skrz zuby.

„Finové taky mohou pít sami, takže příště nečekej ani panáka, děvenko,“ oplatil jí poznámku Jussi.

„Přestaňte řešit hovadiny. Dokument budeme stejně muset nejdříve předat Mezinárodní organizaci pro výzkum vesmírných civilizací. Bez nich nesmíme udělat nic,“ dodal Ivan razantně.

„Ta instituce je už roky zablokovaná kvůli rusko-americkým sporům. Když jim ten dokument odevzdáme, archivujou ho a dostanou se k němu možná za deset let,“ vykřikl Fernández naštvaně.

„Ne když přidáme urgenci – jako při žádosti o povolení průzkumníka Ivánka,“ řekl Ivan. „To nám přece potvrdili obratem…“

„Ehm... Nepotvrdili,“ hlesla Pavla.

„Jak to? Bylo tam přece razítko?“

„Jsem docela dobrá ve photoshopu…“

„Takže jsi mě podvedla? Luisi? Tys o tom věděl?“ rozčiloval se Ivan. Vlastně se ani nerozčiloval. Jen se to snažil napodobit. Stejně jako se Ivan neuměl smát, nedokázal se ani rozčílit. Ale okoukal to z televize.

„Lo siento, señor,“ omluvil se Luis. „Ano, já jsem o to Pavlu poprosil. A můj otec s tím souhlasil. Ty totiž neumíš překračovat pravidla. A tady je to nutné.“

„Vždyť mě za to můžou zavřít!?“

„Nemůžou,“ zakroutil hlavou Jussi. „Mezinárodní organizace pro výzkum vesmírných civilizací už funguje jenom formálně. Ale jednotlivé státy ji přestaly podporovat, ve skutečnosti tak nevykazuje žádnou jinou aktivitu než archivaci. Západoasijská konfederace jako první, Evropská unie hned poté. Rusové s Američany jsou na kordy a zbytek světa řeší klimatickou krizi. Vesmír teď nikoho moc nezajímá.“

„Proto jsem taky ještě pořád tady na stanici,“ dodal Olaf. „Erasmus mi skončil už před dvěma roky… Ale nikdo teď nemá zájem dostat mě zpátky dolů.“

„Ale… Říkal jsi přece, že chceš pracovat v mém týmu? Přišla oficiální žádost od tvé univerzity, s doporučením? A přimluvil se i Alfredo…“ Ivan nevěřil svým uším. Copak mu tady všichni lžou?

„Evropská unie přestala erasmáky podporovat. Řekli mi, že zpátky na Zemi smím, jen když vrátím veškeré stipendium a zaplatím obě cesty. A taky by mi sebrali titul,“ vysvětlil Olaf a zoufale rozhodil rukama.

„Já tomu nevěřím. Alfredo má přece dost peněz, aby kohokoliv z vás v případě potřeby dostal zpátky dolů, no ne?“

„Můj otec se skrývá v Lotyšsku. Je na něj vydán zatykač. A na mě ostatně taky,“ pokrčil rameny Luis.

„Jak dlouho už mi tohle všechno tajíte? Jak dlouho už to trvá?“

„Dva roky… Na Zemi se hodně věcí změnilo. Nic ti netajíme. Ale ty nečteš noviny. Nic tě nezajímá. Ani jednou ses nezeptal, proč už dva roky nikdo z nás nebyl na dovolené…,“ odvětila Pavla vyčítavě.

„Jsem tady kvůli výzkumu červí díry, ne kvůli nějakému politikaření na Zemi.“ Ivan zvýšil hlas a uměle bouchnul do stolu. Chtěl svému týmu převést, jak hodně je naštvaný, aby ho konečně začali podporovat a respektovat.

„Vždyť jo, ve výzkumu budeme pokračovat. Co jiného tady taky můžeme dělat…,“ vzdychla Pavla a zatočila se na židli.

„Ale kde teď seženeme povolení pro intergalaktickou komunikaci?“ zeptal se Ivan.

„Nikde. Nepotřebujeme ho. Prostě těm mimozemšťanům odpovíme bez povolení. Stejně to nebudeme moct nikde publikovat, tak nač být formální…,“ zívl Jussi.

„Takže… Jdu těm mimozemšťanům zaslat naši polohu. Ať si pro nás přijedou, když o nás na Zemi už nestojí, co vy na to?“ houkl na posádku Fernández. „Doufám, že s tím nemáš problém, profesore.“

Ivana začala bolet hlava. Nikdy v životě neporušil pravidla. Nepřecházel na červenou. Nepil alkohol. Nesmál se nevhodným vtipům, neurážel ženy. A teď obelhává zákon. Ale je to opravdu obelhávání zákona, když dozorující instituce fakticky nefunguje? Možná je to v krajních případech povolené. Poškrábal se na zápěstí a přikývl: „Tak dobře, dobře. Pošli jim naši polohu. A požádej je o komunikaci v angličtině.“

Luis přikývl, nahrál na kartu soubor se záznamem polohy vesmírné stanice, připojil žádost a uložil disk do Ivánka. Naprogramoval souřadnice červí díry – neboli intergalaktického mostu – a pak zásilku odeslal. „Tak a je to. Upřímně, myslel jsem si, že když uspějeme, když přijdeme s nějakým objevem, dají nám výjimku a umožní návrat na Zemi. Ale tohle je, vzhledem k událostem poslední doby, mnohem lepší varianta.“

„Luisi,“ zašeptal Ivan, „a co Marsovská čtyřka? Za měsíc má startovat první marsovská mise?“

„Zrušili to. Potřebují ty prostředky jinde.“

Ivan už si rozškrábal zápěstí do krve. Pavla to nevydržela a vší silou ho praštila přes ruku. Za chvíli přišel Jussi s láhví vodky.

„Na obsedantně kompulzivní poruchy je nejlepší alkohol. Napij se, profesore, a ta ruka tě přestane svědit. Věř tomu. Já když se napiju, přestane se mi stýskat i po té zatracené Annice.“

Ivan se hodnou chvíli bránil, že on alkohol v životě nepozřel, protože u Polovodičů to bylo tabu. Nesměl ani rumové pralinky. Ani vánoční rumové koule. Ani špičku s vanilkovým koňakem. A teď si má dát vodku? Nakonec se však nechal přesvědčit, protože v takovém stresu jako toho dne ještě nikdy nebyl. Ani když ho zdiskreditovali. To mu bylo fuk. Jussi i Pavla si s ním přiťukli. Fernández s Erikssonem si radši dali pivo. Ivan se uchýlil k počítači určenému pro volný čas a pustil se do projíždění magazínů, aby zjistil, co se na Zemi tedy vlastně děje.

Nevypadalo to vůbec dobře. Masivní demonstrace, nedostatek vody, hroutící se demokracie, autoritářské režimy nabývající na síle, klesající podpora vědy a techniky. Ostatní seděli u stolu, popíjeli a povídali si. Brambůrky sice neměli, ale Pavla aspoň donesla staré křížaly, které křupaly podobně.

„Už se těším, až si pro nás ti mimozemšťani přijedou,“ zasnil se Olaf a hrábl do mísy s křížalami. „Ale řekněte mi jednu věc: Co mysleli těmi dary, které jsme jim prý posílali?“

„To bude nejspíš souviset s těmi testy. Před pěti lety chtěl každý červí díru vyzkoušet, tak tam posílali různé průzkumníky. A potom, když prohlásili Polovodiče za podvodníka, už tam házeli jen odpadky.“

„Joder. Utíkáme z planety na hraně ekologické katastrofy… na místo, kam jsme naházeli svoje haraburdí. A oni si myslí, že jsou to dary,“ pokřižoval se Luis.

„Už vidím tu situaci, až se nás budou ptát: A k čemu slouží toto rezavé děravé potrubí?“ smála se Pavla nahlas a nalila sobě a Jussimu dalšího panáka. Prostorná řídicí místnost sice nebyla určená k posezení a pijatikám, ale všichni se tam nyní cítili tak nějak lépe než ve sterilní jídelně a fádní společenské místnosti. Luis stejně chtěl kontrolovat monitory a čekat na zprávu z daleké galaxie. Pokud to ovšem nebyl vtip a nevystřelil si z nich nějaký čínský vědec. Svou obavu ovšem radši nahlas nevyslovil. Červí díra byla fascinující. Opravdu ji někdo vytvořil uměle? A kdy si pro ně asi tak přijedou?

Olaf přinesl Luisovi další pivo a sedl si vedle něj. „Buď na mě milej aspoň dneska, když oslavujeme. Tady jsem ti donesl pivo, tak snad to oceníš.“

„Jo, vždyť tu seď, Erikssone. Budu držet hubu.“

Zhruba po hodině už profesor Polovodič spal na stole u počítače pro volný čas. Jussi seděl vedle Pavly a vytrvale odolával jejím svodům. Luis civěl na monitor. A zase to byl Olaf, kdo si něčeho všiml jako první.

„Sleduj to. Modrá to! Do prdele, podívej, modrá to, teď je to červené!“

Na monitoru, na kterém se promítal obraz z Kaiserova teleskopu namířeného na ústí červí díry, se děly divné věci. Díra několikrát změnila barvu, dokud nevyčerpala celé barevné spektrum. Zatímco dvojice vědců fascinovaně sledovala obrazovku, ozvalo se pípání.

„To je sektor B. Máme návštěvu,“ řekl frajersky Luis – připadal si jako v nějakém filmu. Kdyby tak ještě měl bouchačku. Nebo mačetu. To by vypadalo dramaticky.

„Tak je jdeme přivítat,“ zvedla se Pavla a chytila Jussiho za ruku. Ten se jí okamžitě vytrhnul. „Vzbudím profesora.“

Během chvilky pětice scházela dolů do sektoru B. Luis dostal strach. Začal vážně uvažovat nad tím, že zbraň by se mu hodila. Zato Jussi si připadal příjemně v náladě. Kdyby byl doma, sedl by si na balkón a dal by si ještě pár skleniček. Pavla měla dojem, že kdyby teď do Jussiho nalila ještě něco, určitě by ho dostala. Olaf se těšil, že konečně vypadne z téhle díry a užije si nějakou zábavu. A profesor se cítil jako rebel, protože právě vypil panáka, usnul na stole a nenahlásil komunikaci s mimozemskou civilizací.

Vesmírná loď už byla napojená na dekontaminační komoru a právě vyrovnávala tlak. Luis dekontaminaci ručně vypnul. Pro jistotu. Co kdyby pozemská dezinfekce ty tvory zabila? Potom odemkl dveře.

V komoře stáli dva lidé: prsatá blondýna v červených jednodílných plavkách a hokejista v červenobílém dresu a s obličejem schovaným v helmě. Vědci zůstali na nově příchozí zírat s ústy dokořán.

„Dobrý den. Doufám, že jsme vás nevyděsili. Vzali jsme si na sebe takovou lidskou podobu, jaká se nejčastěji objevuje na pozemských fotografiích. Doufali jsme, že vám tak budeme blíž,“ řekla sexy blondýna.

„Nemusíte se ničeho obávat,“ dodal hokejista a opřel se o hokejku. „Vše je připravené, můžeme se vydat na cestu. Je to tak v pořádku? Mluvíme správně po vašem?“

„Ano, jistě,“ řekl Polovodič, který neznal strach. „Jen nás překvapila vaše podoba. Takhle se totiž na veřejnosti nikdo neobléká.“

„Podobu samozřejmě změníme podle vašeho přání. Nyní ale pojďte, ať nenecháváme intergalaktický most dlouho otevřený dokořán,“ vyzval je hokejista. „Neradi bychom, aby se k nám dostal nějaký velký nepořádek. S malými předměty si umíme poradit, ale…“

Luis se zasmál. Zkusil si představit, co podle těchto mimozemšťanů znamená nepořádek. Vždyť jim lidstvo pět let posílalo svoje odpadky – a oni je k něčemu využívali!

„Počkejte, nemáme si vzít skafandry?“ zeptal se Olaf.

„Tunel do naší lodi má tlak i teplotu odpovídající průměrným podmínkám na Zemi. Stejně jako Mexabo. Pokud nebudete chtít na jinou planetu, nepotřebujete nic speciálního,“ řekla blondýna a zmáčkla tlačítko ovládající východ z dekontaminační komory. Luisovi se zastavilo srdce: představil si scénku z filmu, ve které člověk vyletěl do vzduchoprázdna, sice jen na chvíli, ale šíleně se nafoukl, začaly mu praskat žíly, stříkat z něj krev… Ale byly to zbytečné strachy. Most z dekontaminační komory naštěstí nevedl do vzduchoprázdna, ale doopravdy do cizí lodi.

Prošli vstupní komorou, podobnou té jejich dekontaminační. Za ní byla hala s několika vanami plnými bílé kašovité tekutiny.

„Myslíš, že se před vstupem do jejich lodi musíme koupat? Myslíš, že jim smrdíme?“ zašeptala Pavla Jussimu do ucha. „Ty možná. Ze mě voní etanol,“ odpověděl Fin a rozchechtal se na celé kolo.

„Výborně, smích,“ řekl hokejista. „Nebyli jsme si jistí, jestli z nás nebudete mít strach. Studovali jsme nějaké materiály ze Země, které se nám podařilo zachytit. Zdálo se nám, že máte obavy, aby s vámi cizí galaxie nechtěly vést válku. Ale my jsme vaši přátelé, válku neznáme.“

„To máte dobrý. U nás se válkou řeší problémy. Ale mě by spíš zajímalo, co to plave v těch vanách?“ zeptal se Olaf a zvídavě se podíval na blondýnu.

„Krupičná kaše,“ opáčila stroze.

„Cože?“ uchichtl se Jusssi. „Tolik toho nesním. Celou vanu? To jste asi spadli z višně.“

„Totiž,“ usmála se žena, která jako kdyby vypadla z Pobřežní hlídky, „naše slovníky vychází z různých vašich textů a u věcí, pro které ve vašem jazyce neexistuje slovo, hledají nejbližší shodu. Tento výraz tedy možná není úplně výstižný.“

„Jde o speciální látku, která bude při průletu intergalaktickým tunelem chránit vaše tělo před poškozením,“ zahuhlal hokejista přes helmu.

„Chcete říct, že si do těch van máme lehnout?“ vykřikla Pavla a zděšeně zkřížila ruce na prsou. „A co se nám stane, když to neuděláme?“

„Podle našich výpočtů může dojít k poškození centrální nervové soustavy, trvalé paralýze, poškození statokinetického ústrojí a ztrátě schopnosti přemýšlet. Tekutina bude dodávat vašemu tělu impulzy, aby mělo dojem, že jste pořád pouze ve třech rozměrech, ne více, ne méně. Stále budete cítit, kde je nahoře, dole, vlevo i vpravo. I když to během průletu nebude pravda.“

„Jinými slovy, prostě se zblázníme, protože naše slepičí mozečky nepochopí existenci čtvrtého rozměru,“ zasmál se Jussi.

„Nebo chybějící třetí rozměr?“ zeptal se Olaf.

„Co bude teď? Teď musíme prostě čekat?“ zeptal se Olaf a rukou hladil kaši kolem sebe.

„A jak budeme dýchat?“