Holka do nepohody

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Radka Zadinová

Holka do nepohody – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Radka Zadinová, 2021

Illustrations © Marcela Jaklová, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-264-3613-3

ISBN e-knihy 978-80-264-3650-8 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3651-5 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3649-2 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

1. kapitola

Hnedle vedle

To si tak ležíte v tichu a teple, kolem vás to jemně šplouchá a doléhá k vám vzdálený šum, který vnímáte jen tak nějak napůl. Je součástí vašeho světa, ale vlastně není. Teď už vím, že to byly hlasy. Hlasy mojí maminky a mého táty. Ale většinou maminky. Mluvila na nás. Zpívala nám. Vyprávěla nám příběhy.

To jsem ještě netušila, že jsme uvnitř dva. Myslela jsem si, že v tom tichu jsem úplně sama. Jen s tím povědomým šuměním, co ke mně zdálky doléhalo. A co mě tak neuvěřitelně uklidňovalo.

Nějak jsem věděla, že se mi nemůže přihodit nic zlého. Byla jsem v bezpečí. Hlas maminky ke mně mluvil a uspával mě. Někdy se mi ale spát nechtělo. To jsem se převalovala a snažila se udělat si v tom těsném prostoru trošku víc místa. Ale nešlo to. Něco mi v tom bránilo. Vlastně někdo.

Že je to brácha, to jsem samozřejmě nevěděla.

Vlastně jsem nevěděla nic z toho, co vám teď vyprávím. Ale chci si představovat, že takhle nějak to bylo. Že takhle nějak se dítě v bříšku u maminky cítí, než přijde na svět.

Ten klid vzal rázem za své. Už ve chvíli, kdy jsme se narodili. Brácha řval jako by ho na nože brali. Já ne. Ale po chvíli jsem se k němu přidala. I tohle mi samozřejmě mnohem později vyprávěla maminka. Protože já si to samozřejmě nepamatuju.

No a od té chvíle jsem už nikdy nebyla sama. Byli jsme dva.

Na všechno.

Na každou lumpárnu, kterou brácha vymyslí. Na všechny průšvihy, do kterých spadne, aniž by o to příliš usiloval. A ve kterých ho málokdy nechám topit samotného. Vždycky nakonec natáhnu ruku, abych ho z toho vytáhla. On by pro mě udělal to samé.

Zkrátka oba víme, že ten druhý je hnedle vedle. Že stačí natáhnout dlaň a dotknete se ho. Že tam bude pořád, ať už chcete nebo ne. Protože v tu chvíli, kdy jste se narodili, se stal vaší součástí.

Někdy mě to děsně štve. Ale takových chvil je vážně hodně málo.

Většinou jsem ráda, že bráchu mám. I když provokuje, zlobí a poměrně často se hádáme. On to myslím cítí stejně.

A i když na mě třeba zrovna vyplazuje jazyk, vím, že tím vlastně říká: Káčo, mám tě rád.

Takže tak.

Nikdy nejsem sama. Jsme prostě dva. Dva hnedle vedle. Je to trošku jako se stínem. Toho se taky nikdy nezbavíte. Ať už se snažíte jak moc chcete. Já na bráchu narážím úplně všude. Někdy to člověku leze na nervy. Ale většinou je rád, že tam ten stín je. Že na mě bude zpoza rohu dělat grimasy, aby mě rozesmál. Nebo naštval. To je vlastně fuk.

Protože to většinou zabere.

V takové chvíli zapomenu, co mě trápilo a buď se směju nebo zuřím. A brácha?

Ten si spokojeně odběhne páchat další lotroviny.

2. kapitola

Dva v jednom

Je mi jedenáct a jsem tak trošku jako živé stříbro. Že nevíte, co to je? Hm, to vlastně netuším tak úplně přesně ani já. Ale každý to o mně říká, takže to bude asi pravda. Zřejmě to znamená, že chvíli neposedím na jednom místě a pořád musím něco podnikat. Občas se to zvrtne. Znáte to. Já za to vlastně ale nemůžu. A i když zlobím a provokuju, v podstatě tím dávám jen najevo radost. Radost ze života. Protože co? Život je děsně fajn.

A přináší spoustu dobrodružství.

To moje první bylo, že když jsem se narodil, nebyl jsem sám. To koukáte, co? Taky jsem koukal.

Narodili jsme se totiž dva. Já a moje ségra. No jo, já vím – holka. Trošku opruz, ale vlastně mi to zase až tolik nevadí. Káča je docela fajn. Když se teda zrovna nehádáme. Což děláme s působivou pravidelností kdykoli si maminka přeje, aby byl klid. Ale to by byla nudáááááá…

Takže občas ségru samozřejmě provokuju. Dělám to rád. Ona se vždycky vzteká a urazí se, ale naštěstí ji to zase brzy přejde. Nikdy se na mě dlouho zlobit nedokáže. A to je asi dobře.

Protože při výčtu mých rošťáren bychom spolu nejspíš nepromluvili do konce života. A uznejte, o moc bychom přišli.

Tohle léto se ale všechno změní. Teda spíš až léto skončí. Protože ségru vzali na gympl, nastoupí do primy. A já zůstávám v naší staré škole. No já to taky zkoušel. Ale celkem vzato mi nezáleželo na tom, jestli mě vezmou. A když jsem se tam nedostal, jen jsem pohodil ramenem jako obvykle. Proč se trápit? Škola jako škola. Alespoň pro mě.

Ségra se na gympl těší. Blázen. Noví učitelé, noví spolužáci. A ta hora učení!

Bez toho se klidně obejdu. Mám důležitější věci na práci.

Jsem totiž trošku herec. Po tátovi. Provokuju, přehrávám, bavím se a hlavně pozoruju. Někoho vytočím snadno. Někdo se tak rychle vyprovokovat nenechá.

Nejvíc nad věcí je asi máma. Kdyby se taky měla rozčilovat pokaždé, když něco provedu, už by se nejspíš zbláznila.

Proto je v klidu.

Někdy to ovšem přepísknu a pak mě to mrzí. Když se maminka zlobí, každá sranda přestává být radostí. Jenže – už jste se někdy pokoušeli zastavit živé stříbro, když teče z kopce? No jen si to představte!

Prostě by vás ta přílivová vlna smetla. A to jsem přesně já.

Valím se vpřed a strhávám všechno, co mi stojí v cestě. A náramně se u toho bavím. Život je děsně prima. Musím si užít každý den. A všechny stojí za to.

Můj svět je plný dobrodružství a já je musím všechna stihnout prožít. No uznejte! Práce na plný úvazek.

Může se pak člověk soustředit na školu? Nebo na povinnosti?

Kdy jako?

3. kapitola

Druhá strana mince

Však víte, jak se to říká. Když je něco téměř stejné, ale ne úplně. A takhle to mám já s bráchou. Jsme stejní, ale vlastně ne tak docela. Jako dvě strany jedné mince. Jedna se trošku mračí (to asi budu já) a druhá je věčně rozesmátá (samozřejmě brácha). Jedna je vážná a snaží se působit dospěle (já) a druhá vás bude poťouchle škádlit (jasně že brácha). Jedna je krásná (nepochybujte) a druhá… prostě brácha :)

Jmenuju se Kateřina. Jak mi říkají? No různě.

Ne všechno se mi zamlouvá, ale co už.

Pro někoho jsem Kačka, pro někoho Káča (hlupáci). Kateřina mi samozřejmě nikdo neříká. To se asi dalo čekat. Víte, jak se tohle jméno řekne anglicky? Katherine. Kathy. Cath. Slovensky Katarína. A taky Káťa, Kačenka, Katka, Kachna… Má spoustu podob. Mám teda stejně tolik tváří?

Hádejte.

Možné to je.

Ale já si stejně myslím, že mám jen jednu. Tu, na kterou se den co den po ránu dívám do zrcadla. Vyrostla jsem. Najednou si připadám skoro dospěle. Brácha tolik nevyrostl. Na jeho místě by mě to mrzelo, ale on si s tím hlavu neláme. Jak ho znám, ani se vám pořádně nepředstavil.

Říkáme mu Luky. Ale jmenuje se Lukáš.

Jsme dvojčata – to vám asi došlo.

Kdo se narodil první? A záleží na tom?

Ta rozumnější jsem odjakživa já. A on je smíšek. Věčný neposeda. Někdo, na koho se musí dohlížet.

A to dělám samozřejmě já. No a maminka. A táta – někdy.

Teď se to změní. Po prázdninách půjdu do nové školy. A Luky zůstává v té staré. Na jednu stranu se těším jako blázen (jo, vím, že o mně brácha tvrdí, že jsem blázen) a na druhou si dělám starosti.

Jak to brácha sám zvládne?

Už tam nebudu, kdyby mě potřeboval. Bude si muset poradit sám.

Možná je načase si od sebe maličko odpočinout, protože odmala jsme neustále spolu. Pořád, pořád. Ten druhý je zkrátka hnedle vedle.

Stejně se jmenuje i divadlo mého táty, víte?

Takže to je docela úsměvné přirovnání, ale vlastně i fakt. Jsme pořád spolu, brácha a já. Od chvíle, co jsme se v mámině bříšku začali vyvíjet. Co jsme do sebe kopali a odstrkovali se, abychom měli víc místa.

A tak to je i v životě. Někdy do sebe obrazně řečeno kopeme, odstrkujeme se, protože potřebujeme prostor. Ale vždycky se k sobě zase vrátíme.

Jeden bez druhého se prostě cítíme osaměle.

Brácha to klidně přizná, já ne. Hraju si na drsňačku. Možná taková i jsem. Protože na rozdíl od něj jsem už skoro dospělá, no ne?

Brácha zůstane pořád dítětem.

A víte proč?

Je po tátovi.

Já jsem po mamince. Jen se na nás podívejte.

Když si stoupnu před zrcadlo a maminka se postaví za mě, jako by se odraz v zrcadle zavlnil a rozdvojil. Jako by ona omládla a já jsem se do ní otiskla. Máme obě dlouhé, rovné, světle blonďaté vlasy, které nám spadají někam pod lopatky. A modré oči. Já mám oči výraznější, ty maminčiny jsou světlejší.

V létě nám v obličeji naskáčou pihy. Mám svoje pihy ráda, nestydím se za ně. Patří totiž ke mně stejně jako všechno ostatní. Jsme obě štíhlé a docela vysoké. Na svůj věk jsem vyšší než většina mých spolužaček.

Táta by řekl, že rostu do krásy.

Tvářím se rozpačitě, když to říká, ale v hloubi duše mě to samozřejmě vždycky potěší. Protože chci být krásná. Ukažte mi holku v mém věku, která tohle nechce.

No jasně. Nevíte. Přesně to jsem si myslela…

Brácha je taky blonďatej, v tomhle po tátovi není. Ten má vlasy hnědé.

Ale jinak je celej táta. I ty rošťárny má po něm.

Taky smysl pro humor. Já jsem spíš vážná, po mamince.

Takže se v podstatě doplňujeme. Když je mi smutno, on mě rozesměje. Když moc blbne, usměrním ho.

No to se mi teda ne vždycky podaří, to je fakt.

Ale snaha se mi upřít nedá.

Brácha ovšem poslechne, jen když chce. A chce se mu málokdy.

Divím se, že z něj ještě všichni nezešedivěli. Nejspíš se málo snaží :)

Takže to jsme my. Dva v jednom. Dvě strany jedné mince. Dva hnedle vedle.

Sourozenci.

Dvojčata.

4. kapitola

Bráchové a jiné katastrofy

Já se z bráchy jednou zblázním. Fakt. Na jednu stranu si říkám, že bude fajn mít od něj chvíli klid, až nás škola rozdělí. Na druhou stranu si to ale vůbec neumím představit. Zatím je všechno při starém. Jsou prázdniny. A my se řítíme vstříc novým dobrodružstvím.

Sedíme v autobuse a míříme na tábor. Na celých čtrnáct dní. Ach jo. Vlastně se mi ani jet nechtělo. Na tak dlouho? Obvykle jezdíme pryč na týden. Dva týdny mi připadají strašlivě dlouhé. Nervózně se vrtím a očima střelím po bráchovi. Sedí vedle mě a okatě si mě nevšímá.

„Hej, těšíš se?“ drcnu do něj, ale on se jen ušklíbne a zaloví v batůžku. Předstírám, že si ho nevšímám, ale moc mi to nejde.

Někdy to s ním je k nevydržení. Jako právě teď.

Strká si do pusy jeden bonbón za druhým a prozpěvuje si u toho. Já ho závistivě pozoruju, protože jsem si s sebou do autobusu žádné bonbóny nevzala.

„Dej mi taky, prosíííím,“ žadoním po chvíli, kdy už tu skrytou provokaci nemůžu vydržet. Mám chuť si strčit do pusy hned dva bonbóny najednou.

Brácha se zašklebí a zavrtí hlavou. „Ne, ne.“

Připadá mi, že jsem špatně slyšela. „No tak, prosíííím,“ snížím se a znovu zaprosím.

Luky se poťouchle zašklebí. „Ne a ne a ne.“

Zaraženě se stáhnu. Jako on mi vážně nedá ani jeden bonbón?

Pořád trošku doufám, že mě jen škádlí. Odvrátí se ode mě a zírá z okna. Cucá bonbón a tváře se mu nadouvají.

„Luky, no táááák,“ protáhnu s nadějí a znovu do něj drcnu.

Pohodí ramenem, jako by chtěl setřást otravnou mouchu. A to asi podle něj právě teď jsem. Otravná. Moucha. Můj hlas mu bzučí kolem uší a on se poťouchle uculuje.

„Luky? Jako ty mi vážně nedáš?“

Pořád tomu nedokážu uvěřit. Vždyť jsem poprosila. Několikrát. Není mu to hloupé?

Není.

Už neodpoví, jen zírá z okna. Uraženě se odvrátím. Zepředu se k nám nakloní Hanka. Známe se ze školy, ale nikdy jsme se spolu moc nebavily. Přelétne očima z bráchy na mě a pak zase zpátky. Zamračí se. Zřejmě vyslechla naše dohadování a nesouhlasí s tím, jak se brácha zachoval.

Chtěl mě provokovat. Chtěl, aby mě štvalo, že má něco, co já ne.