Neskutečné příběhy
pro kaBrňáky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Pavlík

Neskutečné příběhy pro kaBrňáky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Jindrovi, Jášovi

a všem zvídavým dětem.

Autoři

Jan Pavlík, učitel a diskrétní matematik

na OADM FSI VUT v Brně

a

Tereza Uřičářová, ilustrátorka dětských knih,

nadšená chůva na volné noze a malířka

děkují svým rodinám, přátelům a zaměstnavatelům

za obrovskou podporu při realizaci tohoto díla.

Předmluva

Milí čtenáři,

tato kniha v sobě nese poselství ve třech různých složkách.

1. Složka fiktivní, tedy smyšlená – jedná se o děj příběhu, který není reálný a slouží čistě k pobavení, někdy možná k zasmání, někdy k napětí a na závěr snad i k zajímavému rozuzlení.

2. Složka naučná – jde o odkaz příběhu do reálného světa, případně jiných fiktivních světů, tedy o soupis reálných postav, míst, principů a obecně faktů, které se v příběhu nějakým způsobem objevují. V úvodní kapitole jsou uvedeny na začátku (z důvodu orientace v příběhu), v ostatních kapitolách jsou pak až v závěru, aby se předem příliš neprozrazovalo, co čtenáře čeká, a také aby si případně mohl domýšlet, zda správně některé odkazy do reálného světa odhalil. Například objeví-li se v knize Karel s božským hlasem, pak je pravděpodobné, že jeho předobrazem je Karel Gott (ovšem zrovna jeho v knize nenajdete).

3. Složka výletová – příběh je vystavěn tak, že hlavní hrdina, jenž je obyvatelem Brna, prochází místy, která jsou svojí polohou a nadmořskou výškou zajímavá pro Brno. Jedná se o vrcholy, na nichž byly Českou tábornickou unií, TK Korýši, v rámci projektu Brněnská výškovnice 216–1 491 m n. m. umístěny vrcholové knihy. Čtenář se tak může vydat po stopách hlavního hrdiny na skutečná místa, kde se příběh odehrává. Navržené trasy a mnoho dalších informací o těchto místech se dozvíte na webu www.vyskovnice.cz.

Autor

skutečná osobnost, fiktivní osobnost, dílo, píseň; naučná informace,
jazyková informace, místo

0. Jak to všechno začalo

Náměstí Svobody

Banda lotrů – několik zločinců 20. století

Emil Holub – cestovatel

Franta Kocourek – brněnský silák

Gregor Mendel – přírodovědec, zakladatel genetiky a opat starobrněnského kláštera

James Bond – ornitolog, částečný předobraz fiktivního agenta 007

Jan Kašpar – průkopník letectví

Josef Křovák – zeměměřič

Karel Absolon – archeolog a jeskyňář, objevitel Věstonické venuše a systému Punkevních jeskyní

Karel Engliš – ekonom

Kurt Gödel – logik a matematik, brněnský rodák

Ludwig Mies van der Rohe – architekt vily Tugendhat

Otakar Borůvka – matematik

Otto Wichterle – vynálezce kontaktních čoček

Tomáš Alva Edison – vynálezce žárovky, ta byla použita pro osvětlení dnešního Mahenova divadla, osobně pak navštívil Brno

Jára Cimrman – fiktivní největší Čech z Vídně

Malinovského náměstí, vila Tugendhat, náměstí Svobody (morový sloup)

Pták Obrňák

Kdysi, v čase neurčitém, žil v Brně podivný tvor. Byl to obří pták, který čas od času přelétl nad městem a zastínil jej před sluncem. Dobrým lidem pomáhal lovit potkany, krysy, holuby a další ve městě nežádoucí tvorstvo, avšak s těmi zlými se uměl rázně vypořádat svými pařáty či zobákem. Ovšem jeho nejmocnější zbraň byla jiná. Ze zadní části těla totiž dokázal vypouštět strašlivý bílý mor. Dokázal ho seslat vždy tam, odkud vyvěralo největší zlo. Co jím pokryl, to se navždy změnilo v bílý kámen.

Brňané tohoto tvora přijali za svého a začali mu říkat pták Obrňák. Protože měl ale problém s přistáváním a vzlétáním z roviny, postavili mu uprostřed města mramorový sloup, na kterém se uhnízdil.

Obrňák však byl trnem v oku bandě lotrů z temných polí severovýchodně od města. Byli to vyvrhelové, kteří chtěli útokem pod vedením hrdlořeza Adolfa získat vládu nad Brnem. Proto se potřebovali Obrňáka zbavit a k tomu se jim naskytla neobvyklá příležitost.

Elektrické světlo

Jednoho dne měl být v divadle představen nový vynález – elektricky roznícené světlo. Uvést ho měl přímo slavný vynálezce Tomáš Alva. Když se tato zpráva roznesla mezi lidmi, do města se sjeli vědci, vynálezci, myslitelé, mudrci, ale i obyčejní lidé, aby se stali svědky této události. K divadlu se jich natlačilo tolik, až hrozilo, že se dovnitř nevejdou. Lidé začali jásat, už když před divadlem zastavil pozemní stroj, na kterém Tomáš Alva dorazil. Přicestovali i ornitolog James Bond a cestovatel Emil ve společnosti Křováka. Dorazil i Jára z Vídně na prototypu své ručně zkonstruované vzducholodi se šnečím pohonem, kterou vůz Tomáše Alvy doslova zastínil – málem na něj totiž při přistávání svým těžko řiditelným strojem dosedl. Když pak došlo v divadle na představení vlastního vynálezu, všichni propadli v úžas. Chemik Otto z Prostějova, který zapomněl doma brýle, vytáhl z kapsy kabátu kusy jakési hmoty a dal si je před oči, aby lépe viděl. To zahlédl Jára a hned začal rozvíjet úvahy o dalším využití tohoto materiálu.

Zloduchova lest

Adolf však měl se svojí bandou v plánu trochu jinou podívanou. Zatímco ostatní společníky vyslal do akce, sám zůstal u své chýše v tmavých polích a chystal léčku. Napřed si zákeřně počkal za keřem, a když kolem procházel pocestný (jmenoval se Ludvík), praštil ho lopatou, spoutal a dovlekl do chýše. Když se Ludvík probral, donutil ho Adolf pracovat a dal mu nesplnitelný úkol – aby z jeho zemljanky ve svahu vytvořil veliký, částečně podzemní palác.

Jakmile Obrňák zdálky zpozoroval, že se Ludvíkovi děje takové příkoří, nemilosrdně proti Adolfovi zaútočil. Opustil proto své hnízdo, což byl hlavní Adolfův záměr. A zatímco Adolf unikal podzemní chodbou pryč, Obrňák vypustil svůj bílý mor na jeho dům, který se tak proměnil v bílý kámen. Od té doby stojí v temných polích místo ošklivé zemljanky, po troše dalších Ludvíkových úprav, krásná bílá vila.

Mezitím se zbytek bandy snažil zavést do Obrňákova hnízda dráty nabité elektřinou. Tu mínili získat ze zdroje, který před divadlem zprovoznil Tomáš Alva. Aby jim tuto operaci nikdo nepřekazil, zamkli všechny návštěvníky v divadle. Zatímco několik lotrů vinulo dráty ulicí, další člen bandy, zloduch Klement, měl za úkol přepojit do drátů elektřinu z transformátoru u divadla. Proto z něj vytáhl drát a divadlo se ponořilo do tmy.

Antonín a Bedříšek

Nedlouho poté k divadlu dorazil opozdilý divák, občan Antonín Kabrňák spolu se synkem Bedříškem. Dveře byly zamčeny, snažil se tedy zjistit, co se děje. Ponechal proto na chvíli spícího Bedříška v kočárku bez dohledu přímo u transformátoru a vydal se kolem divadla hledat otevřený vchod. Jakmile však kočárek zastavil, malý Bedříšek se začal budit a po chvíli spustil křik. To vyrušilo Klementa tupě zírajícího na transformátor ve snaze zapojit do něj dráty. Hluk z kočárku si vyložil jako snahu upoutat pozornost, a jal se proto Bedříška umlčet. Ve chvíli, kdy už k němu Klement natahoval ruce s drátem a úmyslem jej uškrtit, vypustil Bedříšek ze svých malých rukou na zem lahvičku s vodou. Ta se rozstříkla tak, že Klementovy ledabyle izolované dráty propojila se zdrojem elektřiny. V rukou se mu zablesklo, od nohou se zadýmilo a svalil se na zem. Elektrický obvod byl zkratován a elektřinu nebylo možno dále použít. Stejně jako Klementa, jemuž se neopatrnost při zacházení s elektřinou stala osudnou.

Jakmile lotři zjistili, že jim Bedříšek překazil plán, vrhli se na něj, aby ho potrestali.

Další ze zloduchů, Iljič s Josifem, Bedříška chytli a utekli s ním pryč. Když Antonín zaslechl jeho křik a vrátil se zpět, bylo už pozdě. Uviděl pouze prázdný kočár a u něj ležícího Klementa a jednoho z lotrů prchajícího podél drátů se vzpouzejícím se Bedříškem. Vydal se za únoscem, ale další lumpové Benito s Rajnhardem si na něj počkali za rohem a důvěrně seznámili jeho hlavu s násadou od krumpáče.

Jedovatý plyn

Protože záměr s elektrikou lotrům nevyšel, rozhodli se pro záložní plán, jak se Obrňáka zbavit – připravili pro něj jedovatý plyn. Vylezli na sloup a do hnízda vedle vejce mu nachystali nástrahu v podobě druhého vejce. Napumpovali do něj množství plynu, který by zabil krysu, to pak zdvojnásobili a to pak zase zdvojnásobili, a aby si byli jisti výsledkem, dělali to znovu a znovu a pořád dokola, dokud se vejce nezačalo nafukovat. Věřili, že se Obrňák po návratu do hnízda otráví plynem, který unikne z nastraženého vejce, jen co se jej dotkne. Když však Josif vejce do hnízda umisťoval, všiml si, že i druhé vejce je divné – bylo totiž ze sádry a leželo tam ještě z doby, kdy sem lidé Obrňáka lákali. Využil tedy uneseného malého Bedříška a s nadějí, že se jej pokusí pták zachránit, protože Obrňák dobrým lidem pomáhal, ho vložil do hnízda. Navíc ho chtěl potrestat za překažení původního plánu a likvidaci jednoho z členů bandy.

S jednou věcí však lumpové nepočítali. Bedříšek spustil křik, který byl slyšet až daleko v temných polích. Najednou obloha potemněla a nad náměstí se snesl pták Obrňák. Rozezlen pohledem na bandu lotrů lezoucích do jeho hnízda zamířil přímo nad sloup, máchl pařátem a vyrval Josifovi Bedříška z rukou. Poté vypustil dávku bílého moru. Při Bedříškově záchraně však zavadil o nastrčené vejce, ze kterého se začal uvolňovat jedovatý plyn. Valil se jako fialový mrak, který postupně halil celé náměstí, ulice i domy, a stoupal stále výš a výš. Pták Obrňák tak letěl s Bedříškem ve spárech kamsi k obloze až je najednou nebylo vidět.

Únik z divadla

V ulicích kolem sloupu naštěstí nikdo nebyl. Každý se před bandou lotrů skryl doma, nebo byl zavřen v potemnělém divadle. Venku zůstal pouze Antonín, který se probral těsně před tím, než se k němu mrak plynu dostal. Na poslední chvíli se stihl ukrýt ve vzducholodi, kterou měl Jára zaparkovanou před divadlem.

V divadle za světel svíček a petrolejek probíhaly pokusy o vysvobození ze zamčeného prostoru. James Bond, ke kterému se všichni obraceli s nadějemi ve snadné vyřešení situace, však všechny zklamal tvrzením, že je pouhý ptákoznalec, který cestuje po světě. K činu tak byl povolán silák Franta z Kocourkova. Ten zarazil svůj malíček do klíčové dírky, a když jej vytáhl, vešla se do ní už celá dětská ruka. Malý chlapec Kurt, který se sem ze zvědavosti také přišel podívat, se pak pokoušel svoji ruku použít jako klíč, ovšem neúspěšně.

Nakonec Jára z Vídně vytáhl z kapsy jakousi věc, zasunul ji do rozšířené klíčové dírky a dveře otevřel. Jeskyňář a archeolog Karel žasl nad mistrovým uměním a prohlížel si onen předmět. Připomínal malou sošku tlusté ženy. Jára vysvětlil: „To jsem si onehdá jen tak před zrcadlem plácal hlínu. Zkoušel jsem udělat autoportrét, ale vždycky se mi to nějak rozteklo. Inu, sochař miniatur ze mě asi nebude. Tak tady ty zmetky používám jako závaží do vzducholodě. Jeden takovej mi vypadl někde nad Pálavou…“ Karel poděkoval, nenápadně se vytratil jižním směrem pryč a pak ho dlouho nikdo neviděl.

Mudrcové na náměstí

Mezitím se oblak jedu rozplynul a obecenstvo divadla se vydalo ven. Jára si všiml, že se do kajuty jeho vzducholodi někdo vlámal. Ještě, než se stihl rozzlobit, vylezl z ní potlučený Antonín a všechno Járovi a ostatním vylíčil. Houf diváků z divadla se tak vydal k pochodu podél natažených drátů. Na náměstí spatřil scénu zkázy: mramorový – nyní již morový – sloup a na něm celá zkamenělá banda: Adolf, Rajnhard, Benito, Iljič i Josif. Antonín zde však neviděl svého syna.

„Kde jsi, Bedříšku?“ volal. Odpovědi se mu však nedostalo. Několik svědků události mu popsalo, co viděli z oken domů, včetně toho, jak Bedříška odnesl pták Obrňák.

Vtom se do věci vložil James Bond: „Pokud vím, tento pták se lidmi neživí, žere nanejvýš tak holuby.“

Do toho vstoupil cestovatel Emil: „Ale jen některé druhy!“

„Ať žere třeba ptakopysky, ale co z toho plyne pro mýho kluka?“ zeptal se naštvaně Antonín.

Na to odpověděl malý Kurt: „Pokud tento pták nežere lidi, a pokud Bedříšek je člověk, pak tento pták nesežere Bedříška.“

„Mám teda doufat, že Bedříšek žije?“ dotázal se Antonín.

„Někteří živočichové, kteří nemají vlastní mláďata, přijmou za svá mladé jiného druhu – i takové případy jsou známy. Ale můžeš být v klidu, tato vlastnost není dědičná,“ pousmál se Gregor stojící opodál.

„Kde ho mám ale hledat? Pták mohl odletět kamkoliv,“ smutnil Antonín.

„To sice mohl, ale to by se mu nevyplatilo,“ pronesl kdosi z davu.

„Tomu věř, tady Karel se v ekonomii vyzná. Hledej místa, kde mohl pták přistát nejblíže,“ radil Tomáš Alva.

Křovák, kterého si coby pomocníka přivedl Emil, vytáhl mapu a kružítko. „Když sem zabodneme kružítko a uděláme kruh a najdeme v něm nejvyšší místo…“ Do toho mu skočil letec Jan: „Hledej vrchol kopce, jinde by nepřistál.“

„Ale takových míst je…“ povzdechl Antonín.

„… jen konečný počet!“ vítězoslavně doplnil mladý matematik Otakar.

„Jenže než je všechny navštívím, z Bedřicha bude, pokud se toho dožije, chlap na ženění. Jen doufám, že mu ten pták neklofne nějakou slepici…“ posteskl si Antonín.

„Neboj se, můžeš počítat s mojí pomocí,“ zaznělo z davu. „S mojí taky,“ zaznělo odjinud. „I se mnou!“ neslo se davem opakovaně.

A tak si Antonín vzal mapu, za pomoci svých moudrých přátel v ní našel vrcholy a vydal se na ně Bedříška hledat.

Mramorový, dnes již morový, sloup na náměstí v Brně stojí od té doby dodnes. Pouze zkamenělé zločince na něm nahradily sochy křesťanských dobrodinců.

1. O narušení pevnosti kopřivami

Středobrněnské vrchy: Petrov, Špilberk

Procházka na Petrov

Antonín, smutný z toho, že přišel o synka, se vydal na nejbližší návrší Petrov, na kterém stál veliký kostel. Cestou z náměstí ho doprovázel fyzik Ernst, machr přes pohyby ve vzduchu. Ještě než se s Antonínem rozloučil, zhodnotil situaci: „Kdybychom aspoň věděli, kolik toho jedu ti ničemové do ovzduší vypustili, mohli bychom se pokusit odhadnout jeho výšku a podle toho určit, kam se mohl pták vydat. Ale takhle… Přeju ti hodně štěstí a trpělivosti.“

V těchto smutných myšlenkách došel Antonín až ke kostelu. Bylo zavřeno a dostal se tedy pouze k boční kapli. V ní seděl kaplan Viktor, který si z dlouhé chvíle cosi čmáral na papír.

„Zdravím tě, kaplane. Co to kreslíš?“ zeptal se Antonín.

„Ale, to je trochu složitější. Taky jsem se byl podívat na tu Tomášovu nádheru v divadle. Bylo to hezký. Ale místo, aby si Tomáš nechal vyrábět elektřinu z uhlí, mohl využít proud potoka Ponávky. Mám to tady na papíře. Ale jen Bůh ví, jestli by to fungovalo.“

„A na co je tam ten ježek?“ zeptal se zvídavě Antonín.

„To neměl být ježek, nýbrž turbína. Jenže tady v kostele je taková kosa, že se mi třese ruka. Trochu se tím kreslením zahřívám, když si představuji, že by se sem ten vynález od Tomáše Alvy zavedl. My si sice u nás v kostele svítíme svíčkami, ale všiml jsem si, že ty jeho koule dávají víc tepla než světla, tak bychom si tu tím mohli topit, aby tu nebyla taková zima.“

Antonín rozhovorem se zimomřivým kaplanem trochu odvedl myšlenky od hledání Bedříška, ale po chvíli si uvědomil, že sem nepřišel klábosit o turbínách. Napadlo ho, že by se mohl porozhlédnout po okolí, proto se zeptal: „Kaplane, pustíš mě prosím na věž? Chtěl bych se kouknout po okolí.“

Tato otázka kaplana zaskočila: „Co tě to prosím tě napadlo, Antoníne? Tento kostel věže nemá. I když to vlastně není špatný nápad, mohli bychom mu třeba dvě věže přistavět. Hned zítra to navrhnu biskupovi. Počkej pár neděl a věže budou a můžeš se na ně vyjít podívat. Teda možná pár desítek neděl...“ odpověděl zvesela kaplan.

Antonín pochopil, že tady moc nepochodí. Nejen na věž, ale ani co se hledání Bedříška týče. V okolí kostela ho nenašel, a tak se vydal na sousední vrchol. To už ale nebylo tak snadné.

Park otázek a odpovědí

Kousek pod Petrovem si v parku hrál malý chlapec Kurt. Když zahlédl Antonína, ihned se s ním dal do řeči. „Kam jdeš? A proč právě tam jdeš Bedříška hledat?“

Antonín se podivil hochově otázce. Jak může o Bedříškovi vědět? Brzy si ale vzpomněl, že jej viděl na náměstí. Nemínil se s ním ale dlouze vybavovat, a tak mu stroze odpověděl. Klučina se ale nedal snadno odbýt a povídá: „Chceš znát pravdu o svém synovi? Pak mám pro tebe špatnou zprávu.“

„Jakou, proboha?“ zděsil se Antonín. „Ty něco víš? Tak to vyklop!“ vyhrkl na Kurta.

Chlapec však Antonínovi vmetl do tváře pouze suchou a tvrdou skutečnost: „Jsme-li v logickém systému, který je dost silný, aby byl schopen vyjádřit přirozená čísla, schopni vyjádřit tvrzení, že Bedříšek je živ, pak Bedříšek může být živ, aniž bychom to byli schopni v rámci tohoto systému dokázat…“

Z toho se Antonínovi zatočila hlava. „Co to meleš?“ křikl na něj. „Jaký logický systémy, jaký přirozený čísla? Já chci vědět, jestli je Bedříšek naživu a kde je!“

Kurt se zalekl a přešel do své mateřštiny: „Ich weiss nicht. Und es ist möglich, dass niemand es weiss…“, čemuž už Antonín nerozuměl vůbec. Jeden z kolemjdoucích si všiml Antonínovy bezradnosti a větu mu z němčiny přeložil: „Mladej říká, že to neví a možná to neví vůbec nikdo.“ Antonín Kurtovi mravoučně nakázal, aby se radši učil místo takových nesmyslů. Že na takový žvásty není nikdo zvědavý.

A začal naříkat. „Co jsem to sakra udělal? Jak jsem mohl nechat malýho o samotě? Kdybych tak mohl vrátit čas…“

Kurt se zamyslel a povídá: „To není špatný nápad. Zkusím vymyslet, jak vrátit čas.“

Antonín se zasnil: „Až na to přijdeš, dej mi vědět. Podruhý bych nedopustil, aby mně syna unesli!“

Na to Kurt opáčil: „Ale pokud bych vymyslel, jak vrátit čas a podařilo by se mi to, minulost bys nemohl změnit. Představ si, že by ses vrátil do minulosti, ale nedopustil bys, aby ti Bedříška unesli. Pak bys ho přece nešel hledat, nepotkal bys mě a na tento rozhovor by vůbec nedošlo. Tím pádem bys mě vůbec nemohl přivést na myšlenku návratu do minulosti…“

Proti tomu se Antonín zmohl jen na „Auf Wiedersehen,“ a zamířil ke Špilberku.

Chlebová havárie na Špilberku

Antonín si byl vědom, že dostat se na vrchol, nebude tak snadné – Švédi by mohli vyprávět. Nachází se na něm pevnost fungující jako věznice, do které má přístup pouze správce, vězni a jejich dozorci. Jejich jídelní režim se řídí pevným řádem. Ráno na snídani chodí nejdříve dozorci, pak vězni a nakonec správce věznice. Na oběd však přicházejí v opačném pořadí, tedy v 11 hodin, když na Petrově zvony odbíjejí poledne, chodí na oběd správce, po něm vězni a na závěr dozorci.

Byl už večer a Antonín přemýšlel, jak by se do pevnosti dostal. Pouze správce byl oprávněn do pevnosti pustit někoho cizího. Ale jak ho přesvědčit? Antonín si sedl pod strom poblíž brány a přemýšlel tak usilovně, až usnul.

Probudil ho zvuk koní s vozem, který v brzkých ranních hodinách přivážel do pevnosti pečivo k snídani. Najednou si Antonín všiml, že mu po botě leze had. Lekl se, nohou švihl, až had odletěl přímo na cestu před koně. Ti se vtom okamžiku polekali a splašeně se rozběhli na kraj srázu. Vůz divokou jízdu nezvládl, převrátil se a všechen náklad se vysypal ze svahu kamsi do kopřiv. Koně se zastavili a uklidnili se. Kočí vozu a pekař stihli před pádem seskočit. S mírnými otlučeninami se sbírali a střídavě pak jeden nadával, zatímco druhý rozmýšlel, jak z té šlamastyky ven.

To už se ale blížila doba, kdy dozorci věznice vyhlíželi vůz s novými zásobami. Pekař s kočím se rozhodli záležitost zatajit. Byli přesvědčeni, že by je za tuto neschopnost stihl trest a nejspíš by tak, aspoň přechodně, skončili přímo mezi vězni v pevnosti. Museli udělat vše pro to, aby se záležitost zahladila.

Antonín dobyvatel

A právě v tuto chvíli se zpoza stromu vynořil Antonín s nabídkou pomoci. „Chcete se vyhnout trestu? Pomůžu vám, když vy pomůžete mně.“

Kočí a pekař neviděli jinou možnost, jak situaci vyřešit, a tak museli Antonínovu nabídku chtě nechtě přijmout. Antonín tedy rozhodl: „Kočí, ty máš svůj bič. Určitě jím umíš švihat. Posekej jím kopřivy, do kterých se pečivo vysypalo. A prozraď mi signál, podle něhož klepeš na bránu, aby mi otevřeli. Pekaři, ty si vem rukavice a posbírej posečený kopřivy. Já zatím domluvím, aby vás v pevnosti přijali i se zpožděním.“ Kočí a pekař udělali vše, jak jim Antonín nakázal. Ten mezitím došel k bráně a zaklepal dle pekařova signálu. Z vrat vykoukl jeden z dozorců s dotazem, kde je pečivo a co je s pekařem.

„Nedávno jste propustili vězně, u něhož se projevila zákeřná nemoc. Proto byla dle výnosu ministra zdraví nakázána celé věznici strava léčivými bylinami počínaje dnešním ránem,“ pravil Antonín.

Dozorci se záležitost zdála podezřelá. „Pokud to tak je, pak máš jistě tento výnos písemně a s pečetí ministra.“

„To bohužel nemám. Jedná se o velmi čerstvou, leč naléhavou zprávu. V průběhu dne dorazí ministrem pověřený lékař, který zkontroluje stav vězňů. Napřed však mají všichni obyvatelé pevnosti požít co nejvíce listů byliny, kterou vám brzy donesu.“

Mezitím kočí posekal celou houštinu kopřiv, pekař je v rukavicích posbíral a v plachtě vozu je spolu donesli k bráně pevnosti, kde je předali dozorci. Ten nad tím kroutil hlavou, ale protože byla ještě tma a rostliny byly pečlivě bičem naporcovány, nepoznal, že se jedná o obyčejné kopřivy. K tomu Antonín dodal: „Nyní jste v ochranném zdravotním režimu. Místo jednoho kousku pečiva každý sní talíř těchto bylin. Týká se to všech obyvatel pevnosti. A neváhejte, nebo nemoc propukne naplno!“

Dozorce podezíravě přikývl, pro jistotu se však zeptal: „A co pečivo? To nedostaneme?“

„Až k obědu v rámci diety. Nemůžete hned po této bylině jíst normální jídlo,“ odpověděl Antonín. Pak se spolu s pekařem a kočím vrátil k vozu a nařídil jim, aby posbírali pod srázem pečivo. Pekař sice namítal, že už není tak krásné a dobré jako před nehodou, ale Antonín jej ujistil, že to teď nebude vadit.

Poledne na Petrově

Zatímco pekař s kočím sbírali do beden rozsypané pečivo, Antonín se vydal zpět za kaplanem na Petrov. Ten ho uvítal: „Antoníne, to jsem rád, že jsi zase tu. Mám pro tebe dobrou zprávu. Náš biskup je nadšen a tobě velmi zavázán. Myšlenka postavit kostelu věže ho vyloženě nadchla a už se nemůže dočkat, až tu bude katedrála se dvěma věžemi. Rádi bychom se ti odvděčili. Jen nevíme jak…“

To přišlo Antonínovi vhod, vznesl proto návrh: „Od dob, kdy se Brno ubránilo před Švédy, se zde odbíjí poledne v 11 hodin. Co kdybychom to dnes posunuli na jindy? Šlo by to třeba až v jednu?“

Kaplan se tomuto přání divil a napřed i trochu vzdoroval, ale pak seznal, že pochvala od biskupa má svoji váhu, a proto se rozhodl přání vyhovět. Nyní měl Antonín dost času sepsat na papír falešný ministerský výnos, pro jistotu ve dvou kopiích, který nechal cestou zpátky na Špilberk zapečetit na Husí ulici ptačím trusem.

V pevnosti v tu dobu už vládl zmatek a panika. Poté, co si dozorci a správce dali k snídani kopřivové listy, začali s popálenými ústy zmateně pobíhat, nevědouce, jak bolest zahnat. A hlavně jim zpuchřelé rty a jazyky nedovolovaly mluvit. Potřebovali tento pokrm zajíst, ale nebylo čím, oběd stále ne a ne dorazit. A toto dopoledne bylo příliš dlouhé, o dvě hodiny delší než obvykle.

Když konečně v jednu hodinu odbíjelo poledne, zabouchal Antonín spolu s pekařem a kočím na vrata pevnosti. Předložil správci falešný glejt s tvrzením, že jej převzal od kurýra. Správce ho jen ledabyle prohlédl a odsouhlasil, že jeho nositel může vstoupit do pevnosti, aby zkontroloval stav vězňů a dozorců. Jediné, co teď skutečně správce zajímalo, byl chleba, do kterého by se zakousl a uhasil bolest popálených úst. Pekař s kočím mu jej předali v bednách. Co na tom, že se chléb ještě před hodinou válel v kopřivách. Správci jistou úlevu přinesl a ten se tak mohl s klidem stáhnout do své komnaty.

Vzpoura vězňů

Antonín se nyní mohl po pevnosti volně pohybovat. Ze spodních pater se ozýval hluk. Během dopoledne totiž začala vzpoura vězňů proti dozorcům ochromeným bolestí po kopřivách. Vězni, navyklí na hladovění, z obezřetnosti léčivou kúru vynechali, takže na rozdíl od dozorců bolestí netrpěli. Vzpouru spustil známý loupežník Václav, když se svého přídělu vzdal ve prospěch svých věznitelů. Ti mu tuto léčku doslova sežrali, a protože měl Václav v cele schovaný ještě kousek chleba z předchozího dne, vyměnil jej se zoufalým dozorcem za klíč od své cely. Pak už se mohl vesele procházet po pevnosti a poté, co i dalším bědujícím dozorcům ukradl klíče od cel, rozběhla se vzpoura v pevnosti naplno. Vězni zavřeli dozorce do cel a po příjezdu pečiva se zvesela cpali chlebem a na dozorce zbyly pouze kopřivy.

Antonín seznal, že situaci, kterou způsobil, by měl pomoci vyřešit, neboť se sice dostal do pevnosti, nyní ale neměl naději zjistit, zda se tu Bedříšek nachází, nebo ne. Ze všeho nejdříve vykoukal, kam chodí dozorci na záchod a pak, v nestřežené chvíli tuto místnost, když zrovna byla prázdná, zamkl, a klíč si strčil do kapsy. Poté se snažil dostat k dozorcům, aby zjistil, zda se někde v pevnosti neobjevil jeho syn. Ti však byli nyní v celách místo vězňů. Musel tak najít klíč, aby je dostal ven. Toho si všiml Václav a zvolal: „Ten patří k nim! Zavřete ho, ať si taky užije to zelený peklo, zatímco my už budem chodit po Brně…“ Načež se vězni s velkým nadšením Antonína zmocnili.

Sám proti přesile

Užuž se jej vězni chystali do jedné z cel zavřít, když Antonín zvolal: „Počkejte, něco vám musím povědět!“

„Co je tak důležitýho, že to nemůžeš říct přes zavřenou mříž?“ chechtal se Václav a zakousl se do dalšího kusu chleba.

Antonín vytáhl z kapsy falešný glejt a pravil: „Tady mám potvrzení od mistra lékaře. Píše, že ty kopřivy byly jedovatý. Jejich požití vyvolá do několika hodin smrt.“

Protože nikdo z vězňů neuměl číst, nemohli tuto zprávu ověřit, ani zpochybnit.

„No a? Jen ať ty bestie, co nás tu držely, chcípnou!“ volali jeden přes druhého. „A tebe to čeká taky…“ a už zavírali dveře od Antonínovy cely.

Ten však ještě na dálku na Václava volal: „Jedinou možností na záchranu by bylo spořádat dost velký množství projímadla. A to je právě v tom chlebu.“

Vtom se Václav, který to jako jeden z mála zaslechl, zarazil. „Počkat! Zastavte! Ať to řekne ještě jednou! Chceš říct, že se tu už půl hodiny cpeme projímadlem?“ otázal se a otevřel dveře od cely.

„Přesně tak. A na to ty dámy venku před pevností určitě zvědavý nejsou…“

Jeden z nich vykoukl přes hradby ven. „No fakt, čekají tam na nás ženský…“

Ke svým kýblům v zamčených celách se vězni nyní nedostali, proto se rozběhli k záchodům dozorců. Dveře ale byly zamčené. Co na tom, že si celou lékařskou zprávu Antonín vymyslel a v pečivu žádné projímadlo nebylo. Stačilo, že chutnalo trochu po kopřivách, zbytek dodala představivost a potřeba oné místnosti tu byla velmi silná. Antonín zmatku využil a uprchl na hradby. Toho si všiml Václav a křikl na něj: „Kde je klíč od záchodů, ty lotře?!“

„Dám ti ho, až hodíš dolů dozorcům klíče od jejich cel,“ zakřičel na něj Antonín zpátky.

A tak vězňům nezbylo než uznat, že Antonín vyhrál. Hodili dozorcům klíče, Antonín na oplátku vrátil klíč vězňům, a než se všichni na záchodech prostřídali, dozorci se osvobodili a vrátili se na své pozice, kde dokázali sjednat pořádek. Antonínovi sdělili, že žádné dítě se zde neobjevilo a ten je odměnil posledním bochníkem chleba. Mohl tak s pocitem úspěšně zkontrolovaného vrcholu pevnost opustit.

Když pak procházel parkem pod pevností, pozdravil se s malým Kurtem.

„Vidím, že tvý povídání má svý příznivce.“ A při pohledu na naslouchající dámy shlukující se kolem něj si pomyslel: „Jo, tento hoch se neztratí…“

Ernst Mach – fyzik narozený v brněnských Chrlicích, mezi jeho obory patřila mimo jiné aerodynamika

Kurt Gödel – logik a matematik, brněnský rodák

Václav Babinský – loupežník vězněný na Špilberku

Viktor Kaplan – rakouský strojař působící v Brně, vynálezce turbíny

Gödelova věta o neúplnosti – „suchá a tvrdá skutečnost“ je parafrází slavné první věty o neúplnosti, patrně největším výsledku brněnského rodáka Kurta Gödela a jednoho z největších výsledků logiky a filozofie vůbec

Návrat do minulosti – další z Gödelových objevů je model vesmíru, kde je možný návrat do minulosti

Petrov 245 (barokní až novogotický kostel s věžemi dostavěnými až několik set let po postavení kostela), ulička Kurta Gödela (rodiště K. G.), Špilberk 282 (pevnost, někdejší „žalář národů“)

2. Zuřivé krávy a kouzelné trávy

Kraví hora, Wilsonův les

Špatná zpráva

Býčí ohrada

Jakmile to šlo, Antonín podnikl výpravu na horu Kraví. Nebyla vysoká, ale pod vrcholem se nacházela planina s krávami a býky. Tato stáda byla od sebe oddělena plotem. Krávy se v klidu pásly, zatímco býci zuřivě útočili jeden na druhého a na plot ohrady. Jediná cesta na vrchol vedla právě přes tato území. Antonín vybaven lasem prošel výběhem se samičkami až k plotu býčí ohrady.

„Jak se ale dostat dál? Když tam vlezu, tak mě ty potvory rozdupou nebo probodnou svýma rohama. Co takhle je pochytat do lasa a přivázat k ohradě?“ uvažoval nahlas.

Nahodil laso na jednoho z nich, býk se vzepjal a už vláčel Antonína po louce. Než se Antonín vzpamatoval, běžel k němu s hlavou u země další býk. V poslední chvíli vysmekl Antonín laso z rohů býka a utíkal k plotu, co mu nohy stačily. A ještě, než byl býkem nabrán na rohy, odrazil se a nechal se vyhodit z ohrady ven.

Jméno vrcholu