Deníček Camille G

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Camille G

Deníček Camille G – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Camille G, 2021

Illustrations © Iveta Matušková, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-264-3750-5

ISBN e-knihy 978-80-264-3761-1 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3762-8 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3760-4 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Něco jako předmluva a trocha děkovačky

Až budete číst příběhy z mého dětství a života, určitě vám při čtení bleskne hlavó, že pokud si nevyméšlím, tak že strážní andělé musí na sto péro existovat. A protože každej příběh má pravdivej základ (jasný, mám sklon k přeháněčce, ale někdy teda i ubírám), tak bych takhle chtěla mým strážným andělům poděkovat (číst si to nemusíte, myslím, že když už jste mě při těch eskapádách pozorovali, musel z teho ňáké z vás od smíchu odpadnout v letu) a chci se omluvit za tu hoknu, co se mnou celej život pořád máte, ale je to trochu i vaše chybka, měli jste se tam nahoře nebo kde přimluvit, že nemám dostat jen celkem slušnó kastlu a dívatelnou palicu, ale že je taky potřeba trocha rozumu nadělit. No, tak se vlastně nedivte, že se mnou máte takovó hoňku, když mám v palici nasráno a používám ji pouze jako špunt na krku, aby mně do něj při dešti nechcala voda.

Dále bych chtěla poděkovat tomu, kdo vynalezl babybox, že tak učinil, až jsem byla velká, jinak věřím tomu, že by mě tam naši i v deseti letech poskládali, jak dobře vyžehlený ložní prádlo.

Za máti chci poděkovat tomu, kdo vynalezl Lexaurin a vůbec antidepresiva a poděkovat jí, že byla slušně vychovaná, a i když mně děcákem vyhrožovala asi tak pětkrát do roka, nikdy mě tam neumístila, neboť by nesnesla tu představu, jak by nás lidi v ulici pomluvili, a to i přesto, že jednou do roka sepsali petici a sesbírali asi pět set podpisů, a to i včetně otisků paciček jejich zvířecích miláčků (které jsem jim buď kradla, nebo léčila, anebo se na nich snažila rajtovat), že mě má šópnout do polepšovny. Mnoho ze sousedů připsalo na petici ještě dotaz, jestli jsem opravdu holčička, že takovej sígr může být jen kluk. A tak mně máti raději celý dětství ponechávala dlouhé vlásky vyčesané do culíků a ozdobený mašlema velkéma jak má palica, abych svým roztomilým zjevem a obrovskejma kukadlama, kterejma jsem uměla vyrobit efektní nevinnej kukuč, zabránila případnému lynčování. Fungovalo to, a proto je z pochopitelných důvodů nosím dodnes, jen už tedy bez mašlí.

Za fotra bych chtěla poděkovat vynálezcům alkoholu (to teda i za sebe), neboť kdyby nebyl věčně nalitej, mnoho historek z dětství by nebylo.

Sourozencům omluva za to, že jsem na ně všechno sváděla a oni pak za mě dostali nakládačku (neuměli totiž tak perfektně jak já ten nevinnej kukuč).

A nakonec se musím omluvit všem zvířátkům, co jsme měli doma, když jsem si hrála na veterinářku a taky žokeje. Obzvlášť se omlouvám čuníkovi za předčasnou zabíjačku kvůli zlomený nožce. To mě teda vážně mrzí, ale ponaučila jsem se a od té doby už rajtuju jen na koních.

A na závěr vzkaz pro máti k její oblíbený větě, kterou mně zopakovala ještě těsně před porodem, než se nám narodil syn: „Já ti přeju, ať se ti narodí děcko jako jsi byla ty, abys poznala, co jsme si s tebou zkusili.“ Tak milá máti a babičko, už je ti dófám pěkně dlouho jasný, že tohle přání se ti teda nesplnilo a narodil se nám úžasnej, děsně chytrej, nádhernej borec, kterej naštěstí zdědil po mně pouze smysl pro humor. Jinak bych teď určitě psala za sebe děkovačku znova za chlast, antidepresiva atd.

A už jen k mému chlapovi Zbyněčkovi. Tak ten by měl vlastně jedinej poděkovat mně za ty prochechtaný mraky let, co se mnou je, protože jak je všem známo, smích prodlužuje život, takže už snad musí být nesmrtelnej. A tak dófám, že i vám čtenářům tímto legrando čtivem slušně prodloužím „životnost“.

Vaše bláznivá Camille G

Jak jsem „venčila“ Rasputina

Je to tak dva roky, co Katka potřebovala někoho na venčení, že odlétá na pár dní do Anglie. Já jako správná kamarádka, a taky proto, že Rasputina žeru a taky proto, že jsem s ním chtěla machrovat po Juliánově, jsem jí navrhla, že klidně jí ho budu venčit. Katka se tak na mě vyděšeně koukla, že jako fakt? A já: „No dovol, to snad zvládnu, ne?“

V té době jsem byla skoro denně v posilce, týdně jsem naběhala i 100 kilometrů, plus jízda na koni, venčení našeho psa, tak jakej problém. A tak jsem dostala instrukce, že lépe mu dát obojek a kdyby utekl, tak i elektrický, taky náhubek a nebrat ho na flexi vodítko, ale normální atd. Vše jsem odkývala a v duchu jsem si říkala, dělá ze mě debila, mám přece staforda, tak mám zkušenosti.

Den první: Ráno jsem natěšená oblékla běžeckou soupravu, vyvenčila našeho psa (3 kilometry), seběhla jsem z kopce (1 kilometr) ke Katce a po bouřlivém přivítání jsem Rasputina začala chystat na venčení. Rada Katky „neber si na něj flexi vodítko“ mně přišla směšná, náš pes se na něm přece venčí pořád. Rada „vem si i elektriku“ – no to už vůbec ne, co kdybych to omylem zmáčkla a stejně s tím neumím, čili zbytečné. Rada „dej mu náhubek“ – zbytečné, bude přece na vodítku. Vyklusali jsme ze Židenic, směr Bílenda v Julcu, kdo zná, tak ví, že to je masakr kopec. Vyběhnout, oběhnout a domů. Celkem asi 6 kilometrů. Říkala jsem si, že s mou fyzičkou a s takovým sporťákem, to bude paráda. A byla. Raspa nabíral do kopce na rychlosti, mých 50 kilo vůbec nevnímal, a já začala tušit, že to flexi vodítko asi byla píčovina. V půli kopce už jsme nabrali takovou rychlost, že apka Endomondo v mobilu mi hlásila, že si mám přepnout z běhu na jízdu v autě. Začlo se mi kouřit mezi nohama, jak mně třením chytly legíny na stehnech. Raspa nechtěl zpomalit. Najednou jsme se ocitli na Vinohradech, aniž bych to měla v plánu. Naštěstí uviděl strom, a protože samozřejmě neměl koš, tak si skočil asi na 20 metrů vysokou větev, a protože tam visel asi dvě hodiny, měla jsem čas uhasit legíny a nabrat dech. Potom jsme odklusali domů. Protože jsem měla podávat Katce denně hlášení a protože bych jí ani náhodou nepřiznala, že mám trochu s Raspem problémek, zavolala jsem jí, že jsem nadšená a Raspa taky (v tom jsem tedy určitě nelhala, neboť kterýmu psovi se podaří, aby se vlastně venčil sám, že) a že nám to spolu perfektně funguje.

Den druhý: Nevzdávám se a jsem přesvědčená, že stačí správně rozložit kilometry a psa utavím. Znovu vyvenčím našeho psa, posilku v 5 ráno už jsem vynechala, Raspa dostává náhubek, aby si zas někde na stromě nehrál na suchou větev, a vyrazili jsme. Rychlost byla opět šílená, ale pořád jsem zvládala. Když jsme se vraceli parkem plným maminek, dětí a psů, Raspa nečekaně vyrazil kupředu a rupla karabina na vodítku (zřejmě únava materiálu). Raspa pobíhal uprostřed parku mezi těma lidma a psama, vůbec nereagoval na mé povely: „Ke mně! K noze!“ A já jsem si představovala, jak se tam na hromadách válí rozškubané vše živé v parku a já půjdu sedět. Tato představa způsobila, že už vím, proč se říká: „Dosrat se strachem“. Jediný štěstí bylo, že na Raspu přišlo sraní taky, a tak jsem měla čas ho při této činnosti odlapit. Domů jsme došli již v kroku, já dosraná a pes spokojenej a vysranej. U Káti jsem si půjčila čisté kalhotky a pak jsem jí zavolala, že opět vše ok.

Den třetí: Neudržím ráno kafe a klepe se mně ruka s cigaretou. Vše mě bolí, ale nevzdávám se. Koupila jsem si nové legíny, obula boty s drapáky, kvůli lepšímu brždění. Nešla jsem do posilky, našeho psa musel jít vyvenčit můj chlap. Hledám na netu, jestli se neprodává sedlo na psy, že bych ho zrajtovala, když bude nejhůř. Rychlost do kopce opět šílená, v půli kopce se o mě začalo pokoušet íčko (infarkt), a tak jsem Raspovi strhla elektriku a parkrát jsem to do sebe naprala. Od toho okamžiku se má rychlost vyrovnala Raspovi, ale to jen proto, že jsem se z té elektriky dosrala, a tak jsem makala, aby si toho nikdo nevšiml. Po doběhnutí jsem opět volala Katce, že je vše v pořádku a dala jsem si se psem jeho granule, abych měla sílu vyjít kopec domů.

Den čtvrtý: Kritický. Vynechala jsem posilovnu, koně, venčení našeho psa, ranní sex, namazala jsem se celá Voltarenem a na netu hledám nějaký drogy, ať se můžu nakopat a Rasputina konečně utavit. Už mě napadaly takový zvěrstva, že kdybych mu dala sežrat ňáké přírodní laxativum, chtělo by se mu častěji kadit a já bych mohla častěji odpočívat a nabrat dech. To jsem samozřejmě neudělala, takže mě opět povláčel asi přes čtyři brněnské čtvrti. Škoda, že to bylo v takové rychlosti, že jsem neměla možnost se pokochat kostelem v Židenicích nebo krásnou architekturou skoro v centru. Takto mi ten pohled na ně spíše připomínal, že čumím z okýnka v pendolinu. Po tomhle venčení jsem si musela u Káti schrupnout, abych vůbec došla do auta.

Den pátý: Ještě nikdy jsem se na Katku tak netěšila. Večer už měla venčit ona. Poslední venčení a světě div se, Raspa se nahoře u školy zahodil do trávy s výrazem: „Tak na to se ti teda můžu vysrat, vyhrálas!“

Jak jsem si ukradla poníka

Tuto velkó koňskó lópež jsem spáchala v mých deseti letech. Jasné, že za to vůbec nemůžu, můžou za to naši, že mně nechtěli kópit koňa a já se musela uchýlit k tomuto podlému a zavrženíhodnému činu a jít si ho prostě polópežit. Taky za to může Popelka ze Třech ořechů a Vinnetou. Prostě já za to nemůžu. Jen jsem trochu povyrostla a uviděla jsem v telce Juráška a vůbec koně, byla to láska a zamilovačka do nich na celej život. Každý Vánoce a narozeniny jsem si nepřála nic jinýho než koňa. Aby naši to přání brali vážně a nezapomněli, pro sicher jsem si koňmi pomalovala zdi v pokoji, a hlavně zeď v ložnici nad jejich betló (obraz s jakýmsi trapným vlčím mákem po babičce jsem vyhodila). Takhle teda, on ten vlčí mák prvně tak trapnej nebyl, ale po mém nepovedeném zásahu přemalovat květ na vlka, aby obraz lépe vystihoval název „vlčí“, už trapnej byl, a proto jsem ho vyhodila na hnůj. Ale ani to je nepřesvědčilo ke koupi oře, zato já je přesvědčila, že běhám rychle jak kůň, když mě máti honila s vařečkou, že dostanu nakládačku za mé mistrovské dílo. Za ty koně jsem teda ani moc nedostala, ale když musela přinést ten vyhozenej obraz a uviděla vlčí mák s hlavou čokla, to už se držela za hercnu a buchly jí saze.

Já dokonce i styl běhu měla jako kůň, a protože jsem pořád cválala na pravou, ta se mi tak nasvalila, že mi máti musela kalhoty šít, jelikož do standardní velikosti, kde jsou obě nohavice stejně široké, jsem se nevlezla. Až učitelka v první třídě tuto záhadu mé nasvalené hnáty objasnila v tělocviku, kdy jsem všechny spolužáky tímto cvalem předběhla i přeskočila (byla jsem totiž parkurový kůň). Úča mi napsala do deníčku vzkaz pro máti, aby mně vysvětlila, že tento způsob běhu je v tělocviku nepřijatelný a že řehtání s odfrkováním a kopaní do spolužáků taky není vhodné. Tak jsem se to teda odnaučila, ale touha rajtovat byla strašně silná.

Měli jsme sice velkou zahradu a spoustu domácího zvířectva, ale byli jsme chudí a koně jsme si prostě dovolit nemohli. Tak jsem se rozhodla, že zrajtuju vše živé, co jsme měli doma. Vybavila jsem se starým ručníkem, sedlo nebylo potřeba a šla jsem to prvně zkusit na našeho psa. Byla to celkem velká fena, nasedlat se teda nechala, ale pořád si při jízdě sedala. Sousedi měli statného vlčáka, tak jsem vzala „sedlo“, počkala jsem, až nebudou doma a nahópla jsem na něj. Po této jízdě jsem dala na dva týdny pokoj, neboť mně procvakal prdel, takže jsem ji měla zašitou, a kde nebyla, tak jsem měla zase jelita, jak jsem dostala vařečkou.

Jen se mně řiť zahojila, nasedlala jsem si našeho berana Míšu. Musím říct, že to byla celkem dlouhá jízda, ujela jsem možná i 200 metrů, než mě zahodil a potom jsem zhruba stejnou délku letěla vzduchem, když mě nasranej jak bék nabral pěkně do řiti a přehodil přes ohradu.

Když jsem se z toho dopadu zvrávorala, řekla jsem: „Tak tos Míšo teda pěkně posral!“ a šla jsem požalovat fotrovi, že mě hajzlík nabral a přehodil přes ohradu.

Fotřík říká: „Hmm, to se mi nějak nezdá, vždyť je hodnej.“ Podezíravě se na mě podíval a ptá se: „Že tě nenapadlo na něm jezdit?“ Já, odmala vychcánek a ulhánek, jsem udělala svůj nevinnej kukuč a kroutila jsem hlavou tak intenzívně, že ne, až jsem si skoro viděla záda. Míša se od té mé jezdecké příhody stal jaksi agresivní. Asi jak poznal, jak jednoduše se lze zbavit vetřelce, že poté, co ještě nabral máti, souseda a pak to zkusil i na fotra, tak byl sežrán. Nutno dodat, že u fotra teda tvrdě narazil (ten měl v té době fyzičku a sílu jak nukleární hovado) a poté, co byl fotrem chycen za rohy a přehozen přes ohradu on, byl mírně poškozen, a to teda rozhodlo, že se z něj stane potrava pro nás.

Nějakou dobu jsem byla zase relativně hodná, než mi zmizely ze zadku ty obtištěný rohy a mohla jsem zase normálně sedět na obou půlkách prdele. Pak už zbýval na zrajtování jen náš vepřík. A tímto bych se konečně chtěla přiznat našim, že čuník si teda nohu tak úplně sám nezlomil, že teda uklouzl na betoně na těch sračkách, že to odhadl fotr správně, ale s jezdcem. Naši tenkrát hrozně zuřili, že se musí udělat předčasně zabíjačka a prase nebylo řádně vykrmený. Takže z pochopitelných důvodů záchrany mé prdele před dalšími jelity jsem se nepřiznala.

Ale pak se to stalo. Dole v ulici si pořídili poníka. Hned jsem tam dovláčela máti, aby se zeptala, jestli bych se na něm nemohla občas povozit. Oni že ne, že už je starej a vůbec, ať tam k nim nelezu. No, já byla tak nešťastná. Nemohla jsem spát, jíst, nic. Nedokázala jsem pochopit, že oni můžou mít na zahradě poníčka, a my ne. Po týdnu se mi zrodil v palici plán a rozhodla jsem se, že si ho prostě poloupežím. Na tuto velkó koňskó lópež jsem se pečlivě připravila, uklidila jsem chlív po praseti, utekla jsem dřív ze školy, a hlavně jsem ukradla máti její úžasnej odbarvovač na vlasy Palette E320 (byla nutná změna barvy poncla, jelikož byl celej černej a já potřebovala bílého), a protože jsem usoudila dle filmů, že je potřeba se maskovat, pomalovala jsem si obličej vodovkama a šla jsem spáchat zločin. Vysvobodila jsem ho z ohrady, přejmenovala jsem ho ihned na Juráška a šli jsme. Jurášek se vůbec nebál, ani nějak neprotestoval, a to i přesto, že ho odváděl pestrobarevnej lupič amatér. Došli jsme k nám na dvůr a zamachlovala jsem bránu. To už se mu moc nelíbilo a zdál se býti neklidný a pořehtával. Chtěla jsem ho nějak pohostit a uklidnit a běžela jsem pro cukr krystal a pěkně celý to kilčo jsem vysypala do misky a šla mu to dát. Jurášek papkal, až měl cukernou pěnu u huby. Zatímco papkal, šla jsem si namíchat ten odbarvovací zázrak. Došlo mně, že to nebude vůbec stačit, a tak jsem mu s tím aspoň napatlala trochu prdel, že udělám aspoň grošíky. Moc jsem toho teda nenanesla, neboť nastal jistý zvrat v jeho chování po tom kilu cukru. Sice už jsem měla nachystané sedlo (ručník), že ho zrajtuju, ale poník chytil jakési cukrovej amok a začal po dvoře běhat kolečka, a to tak rychle, že se stal nepolapitelným, a do toho hlasitě řehtal. Chtěla jsem ho schovat do toho chlíva, aby nebyl slyšet, ale bez šance ho chytit. Dvůr byl malej a on tam tryskal dokola, že už jsem tam viděla poníky tři a ani jsem nevěděla, kterého mám odlapit. Když se na chvilku zastavil, tak jsem se k němu nemohla stejně přiblížit, byl strašně nasrané a kopal po mně. Anebo kopal, jak ho pálila řiť od teho odbarvovače, těžko říct. Mohla jsem ho sice pustit na svobodu, ale konečně jsem měla přece doma koňa že, takže to nepřicházelo v úvahu. A tak jsem si sedla na psí bódu, kochala jsem se pohledem na něj a dófala jsem, že mu dojdou baterky a přestane rotovat po dvoře a budu moct ho zkusit zrajtovat. Asi to bylo pár hodin, nevím, já byla prostě v sedmém nebi, když zazvonili majitelé poníka. Jasný, že šli na jistotu, jednak poník vyřehtával na kilometry daleko, jednak jsme byli viděni sousedy a ti mě naprášili. No, šla jsem jim otevřít a do toho přijel fotr z práce.

Oni: „Okamžitě nám vraťte koně.“

Fotr: „No dovolte!“ Podíval se na mě zkoumavým pohledem a ptá se: „Tys jim ukradla koně??“

Já: „Ne, ne, tohodle jsem našla opuštěnýho v lese.“ Otec zrudl, že ho málem jeblo a šlo se na dvůr.

Oni: „Ale to je náš Lojzík a proč má ty fleky na prdeli?“

Podle výrazu fotra jsem usoudila, že nemá cenu zapírat, že na sto péro budu mít za toto fleky od vařečky na zadku, a tak říkám: „Tak si ho teda vemte, on je stejně ňaké divné a já si najdu v lese jinýho.“

A s hrozným pláčem jsem utekla do toho lesa čekat na jinýho poníka. Nářezu na prdel jsem se teda vyhla, protože když mě naši po mnoha hodinách hledání, kdy pomáhali i sousedi, konečně v lese našli, byli rádi, že jsem v pořádku. Od té doby, i když mi teda vlastního koňa nekoupili, tak mě aspoň fotr vozil za město ke chlaďasům a tam mě na nich nechávali svést.

Jak jsem obsedala koně

To jsem se tak po pár letech ježdění na koních rozhodla, zřejmě proto, že už jsem si dlouho pořádně nerozflákala držku a že už jsem skoro zapomněla, jaká je to pruda ležet zafačovaná na JIP a čekat, kde vnitřně co pochčije, a taky proto, že jsem mylně nabyla dojmu, po shlédnutí Velké pardubické, že už teda rajtuju jak Váňa a že mě tedy nestačí jezdit na mých dvou koních, ale že nutně potřebuju si ještě přikoupit koňské mimino, to vychovat a následně obsednout. Podotýkám, že zkušenosti s obsedáním nula a rozum jako vždy nula. A tak jsem si pořídila ročního frísana. Čas plynul, koníček krásně narostl, začal se už v ohradě nudit, a proto jsem se jednoho dne rozhodla, že přišel čas ho obsednout. Dojela jsem do stáje a hned se svěřuju naší stájnici Simči, že na něj vlezu.

Ta okamžitě upustila vidle a šla s velice podezíravým pohledem ke mně a ptá se: „Kamčo, ty už chlastáš, i když řídíš, nebo jsi jen takovej kretén?“

Já: „A to jako proč?“

Simča: „Víš vůbec, jak dlouho se obsedá kůň? Četla jsi vůbec něco o tom? Nejméně půl roku, ty vole!“