Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux a Tara Sheets: Životní šance

Vydání první

Copyright © 2020 by Deveraux Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2450. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Chance of a Lifetime vydaného

nakladatelstvím MIRA Books v roce 2020, published by arrangement with Harlequin Books S.A.

Český překlad © 2021 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Motiv na přebalu © Ildiko Neer/Trevillion Images

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1638-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1639-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Jude Deveraux

Tara Sheets

Životní šance

Pro všechny, kteří věří v sílu lásky.

PROLOG

Pro anděla starého tak jako Agon neexistovalo pod sluncem, nebo nad ním, nic nového. Po tisících let studia lidského pokolení už viděl úplně všechno. Čas nelhal. Stále znovu a znovu dokazoval, že lidské bytosti dělají chyby. Žijí složité životy. Ne vždy se dokážou ze svých chyb poučit. A přesto, když slétl do Oddělení Osudu a připravoval se na další den posuzování duší, neopouštěl ho optimismus. Protože čas také dokazoval, že navzdory všem pravděpodobnostem láska vždy zvítězí.

Tiše přistál v zamlžené komnatě a plácl svého společníka po zádech. „Tak co je nového, Samaeli?“

Menší anděl sebou trhl, až mu skoro vypadla psací deska z rukou. Sjel Agona ostrým nesouhlasným pohledem. „Kolikrát ti budu muset opakovat, aby ses sem takhle tajně neplížil?“

„Hm, ano. Promiň,“ protáhl Agon žoviálně. „Kohopak tam máme dalšího?“

Samael zkontroloval desku s těžkým povzdechem. Kulatou tvář mu rámovaly světlé kudrlinky. Vedle Agonovy impozantní postavy a tmavých vlasů působil Samael skoro jako chlapeček. Už však vedl Oddělení Osudu přes tři století a řídil ho se stoickým smyslem pro spravedlnost, díky němuž působil mnohem starší. „Obrovské zklamání, to je jisté. Dnes máme posoudit duši Liama O’Connora.“

„Ach.“ Agon smutně potřásl hlavou. „Ubohý irský darebák. Jaký tragický milostný příběh, Liam a ta cudná Cora.“

„Tihle dva se do sebe nikdy neměli zamilovat,“ zachmuřil se Samael. „Zničili tím všechny naše plány. Přes století! Tolik osudů je kvůli tomu ztracených.“ Pečlivě si složil křídla za zády a pak pohlédl na Agona. „Jsi připravený ho povolat?“

„Ano.“ Agon se obrátil ke zdi mlhy a na tvář nasadil povzbudivý úsměv.

„Říkal jsem ti, ať to neděláš,“ namítl Samael. „Tohle je vážná záležitost. Musíme důležitost situace odrážet naším vzhledem a chováním.“

„Ale lidé se rádi usmívají,“ opáčil Agon. „Myslel jsem, že se pak bude cítit příjemněji.“

„Jeho duše visí na hraně mezi nebem a peklem a my ji máme posoudit,“ odtušil Samael bezvýrazně. „Kdo by se v takové chvíli mohl cítit příjemně?“

„Správně.“ Agon upravil své rysy tak, aby působily stejně pochmurně a neradostně jako okolní komnata.

„To už je mnohem lepší,“ přikývl Samael. Pak zvedl ruku a zvolal do prázdnoty: „Povolávám duši Liama O’Connora.“

Z mlhy vystřelil muž jako dělová koule prorážející mrak a po hlavě přistál před anděly v přívalu kleteb a bručení. Na rozdíl od ostatních duší, jež byly povolány do Oddělení Osudu, se Liam nezvedl na nejistých nohou, netřásl se strachem, vyděšený, že bude souzen za svá rozhodnutí v minulém životě. Místo toho vyskočil, máchal kolem sebe, aby odehnal úponky mlhy držící se jeho vlasů a oblečení, zatímco tmavýma očima nenuceně pátral po místnosti.

Samael ho chladně pozoroval. „Víš, proč jsi byl povolán do Komnaty posledního soudu?“

Liam nadzvedl tmavé obočí. „Nastal můj soudný den, hádám?“ Na někoho, kdo se potácí na pokraji věčného zatracení, působil příliš lhostejně. Ovšem andělé věděli, že je to součást jeho přetvářky. Liam O’Connor byl v podvodech a klamech velice zběhlý.

„Přezkoumali jsme tvůj minulý život a shledali ho neuspokojivým,“ oznámil Samael. Máchl rukou a na zdi z mlhy se zničehonic začaly pohybovat obrazy. Liam, jak okrádá nevinné. Jak se vloupává do domů. Liam prchající lesem s pytlem plným uloupených klenotů. Kulka z muškety zabodávající se do větve stromu nedaleko jeho hlavy. Liam pochechtávající se do tváře nebezpečí.

„Byl jsi lupič,“ vyjmenovával Samael. „A okrádal jsi nevinné lidi. Častokrát.“

„No…“ Liam zkřížil paže na hrudi a opřel se o mlžnou stěnu. „Byla neúroda. Kradl jsem, jen abych měl co jíst. Nic víc na tom nebylo.“

„Nepokoušej se nám lhát,“ oznámil Samael ledově. „Vidíme ti do duše, Liame O’Connore, a známe pravdu. Kradení se ti zamlouvalo. Liboval sis ve svém loupeživém životě.“

„Fajn.“ Liam se odstrčil ode zdi a začal rázovat, konečky prstů prohraboval vířící mlhu. „Zlodějina se mi líbila a byl jsem v ní dobrý. Farmaření mi nikdy moc nešlo. Ale zachránil jsem bratrovu rodinu před smrtí hladem, nebo ne? To se mi musí připočíst k dobru.“

Samael ho probodl přísným pohledem. „Nekradl jsi jen předměty.“ Mávl rukou a objevil se další obraz, milá, nevinná mladá dívka s lesklými blond kudrlinami a zrůžovělými tvářemi. Měla kulatou hezkou tvář s trochu moc vyčnívajícím nosem a přespříliš důvěřivý úsměv. V ruce držela růžičku.

„Cora,“ vydechl Liam. Přistoupil blíž, ale obraz mladé ženy zmizel. „Vraťte ji!“ Oběma rukama se vrhl po mlze. „Ukažte mi ji znovu.“

„Nebyla určena pro tebe, lotře,“ zahřímal Samael. „Uloupil jsi ji jejímu snoubenci.“

„Ale miloval jsem ji,“ opáčil Liam. „A ona –“

„Narušil jsi její osud,“ skočil mu Samael do řeči. „Měla se za toho muže provdat a měli společně vychovat dítě, jež by jednoho dne pomohlo vylepšit svět.“

Liam se zamračil. „Její snoubenec si ji nezasloužil. Chtěla mě. To do mě se nakonec zamilovala.“

„Ach ano,“ protáhl Samael ledově. „Nakonec.“

Liam odvrátil pohled.

„Její život skončil špatně, jak velice dobře víš,“ pokračoval Samael. „Vás obou. A nyní, kvůli tobě, Cořina duše nemůže nalézt pokoje. V každém novém životě, který jí věnujeme, se bojí zamilovat. Nikdy nežije natolik dlouho, aby naplnila svůj osud.“ Znovu máchl rukou.

Tentokrát se objevily příšerné obrazy. Cora jako mladá ošetřovatelka, starající se o vojáky během vypuknutí spály… umírající na nemocničním lůžku. Cora jako guvernantka, pospíchající zachránit malé dítě z cesty zdivočelému koni… umírající na ulici. Cora pracující v továrně během druhé světové války… umírající při výbuchu.

Andělé věděli, že Liam nepochopí některé z věcí, jež vidí, ale vzkaz byl naprosto jasný. Cořin život vždy skončil tragicky.

„Dost!“ Liam zvedl ruce a promnul si tvář. „Prostě mi prozraďte můj osud. Skončím tedy v pekle?“

Andělé si vyměnili pohledy.

„Je pravda, že jsi v životě napáchal spoustu zla,“ pronesl Samael. „Ale také jsi konal dobro. Z tohoto důvodu ti dáme šanci na vykoupení.“

Liam prudce zvedl hlavu. Těkal pohledem mezi dvěma anděly.

„Cora je znovu na zemi v jednadvacátém století,“ prozradil Samael. „Musíš zajistit, aby v tomto životě naplnila svůj skutečný osud.“

„Ale… jak?“

„V jejím životě se nachází muž jménem Finley Walsh. Je to její opravdová spřízněná duše – muž, za něhož se musí provdat. Muž, za něhož měla předurčeno se provdat, dokud jsi všechno nezničil. Tentokrát dohlédneš na to, aby se Cora zamilovala do správného muže.“

Liam se zamračil a dupl do podlahy, přitom rozehnal trochu mlhy. Potichu zabručel a pak zvedl oči. „Bude si mě pamatovat?“

„Ovšemže ne,“ odpověděl Samael. „Rozhodně ne tak, jak si ji pamatuješ ty. Role, jež budete hrát tentokrát, budou… naprosto odlišné.“

Liam přimhouřil oči, ale mlčel.

„Na splnění úkolu máš tři měsíce,“ pokračoval Samael úsečným tónem. „Propůjčíme ti jisté znalosti daného století, ovšem nebude to snadný přesun. Pokud se někdo dotáže na tvé nedostatečné chápání moderních technologií, prostě povíš, že jsi z odlehlého venkovského městečka.“

Liam zvedl bradu. „Co když řeknu pravdu?“

Samael si pobaveně odfrkl. „Že jsi přemístěná duše z Irska z roku 1844? Přeju hodně štěstí.“ Vložil psací desku do kapsy z mlhy. „Tři měsíce, Liame O’Connore. Přesvědč Coru, aby se zamilovala do Finleyho. Je nanejvýš důležité, aby k tomu došlo. Pokud zklameš – a tím myslím i to, že se s ní vyspíš – budeš poslán přímo do…“

Všechno světlo z komnaty zmizelo a zaplavila je ledová temnota.

„Pekla.“ Samaelův hlas se odrážel ode zdí jako válečné bubny.

„A pokud se mi to podaří?“ zašeptal Liam.

Světlo se znovu rozsvítilo.

„Nebe,“ konstatoval Samael věcně. „Nyní už jdi.“ Začal zvedat ruku.

„Počkejte!“ vykřikl Liam. „Jestli Cora prožila na zemi všechny ty různé životy, kde jsem byl celou tu dobu já?“

„Pozdrželi jsme tě tady nahoře,“ odpověděl Samael. „Čekal jsi, až se rozhodneme, jestli si zasloužíš šanci na vykoupení. Opravdu doufám, že za to stojíš. Sbohem, lotře.“ Naposledy mávl rukou a v mlze pod Liamovýma nohama se rozevřela díra.

Slyšeli ho, jak dlouze vykřikl, zatímco padal, dokonce i poté co se díra uzavřela.

Agon se uchechtl. „To byl docela dramatický odchod, nemyslíš?“

Samael pokrčil rameny. „Říkal jsem si, že by se hodila trocha efektů.“

„A to blikající světlo s rezonujícím hlasem?“ Agon ho dloubl do žeber. „Dobrá práce.“

Samael stiskl rty a snažil se tvářit přísně, ale Agon poznal, že ho ta chvála těší.

Obrátili se k mlžné zdi, když se objevil Liamův obraz. Jeho tělo padalo k zemi a jemně přistálo na lůžku z listí v lese. Omámeně se kolem sebe rozhlédl, rty se mu pomalu roztáhly v úsměvu.

„Vždycky les miloval,“ prohlásil Agon nostalgicky.

„Myslel jsem si, že by se tam mohl na okamžik zamyslet nad svou minulostí, než ho pošleme do práce,“ odtušil Samael.

Liamovi poklesla víčka. Tmavé řasy se mu jednou zachvěly. Pak ještě jednou. A potom upadl do hlubokého spánku plného snů.

„Nepověděl jsi mu pravdu.“ Agon se otočil na Samaela. „O tom dítěti.“

„Není připravený ji slyšet – ani ona.“

Agon znovu pohlédl na obraz Liamovy zhroucené postavy. „Myslíš, že uspěje?“

Samael se zamračil. „Jak zní to lidské rčení o šanci za milion let?“

Agon potřásl hlavou. „To netuším.“

„To je jedno.“ Samael rozvinul křídla a protáhl je. „Čas ukáže.“

„Ano,“ odtušil Agon. „Čas vždycky ukáže.“

1

Kinsley, Irsko,

1844

Rvačka v hostinci U Husy a housera nebyla nic nového. Máchající pěsti a chrlené nadávky tu byly tak běžné jako každodenní podávaná břečka a podle názoru Liama O’Connora i příjemnější. Pokud se bitka přesunula ven a nějaký namazaný sedlák skončil hlavou v prasečím korytu nebo někdo přišel o zuby – nebo o něco horšího –, ubozí obyvatelé vesničky Kinsley si toho sotva povšimli. Zemi sužoval hladomor. Úroda byla špatná a nálada ještě horší. Pokud někdo zemřel opilý a obklopený přáteli, inu… Existovaly horší způsoby, jak opustit tento svět.

Liam se opřel širokým ramenem o venkovní zeď a čekal na správný okamžik, aby vstoupil. Měl za sebou dlouhý den a neměl náladu zaplést se do další potyčky. Dnes v noci měl na paměti mnohem důležitější věci. Důležitější, drahé věci, které se třpytily a blýskaly tak, jak to U Husy a housera nebylo možné.

„Ty kryso!“ zahřímal nějaký muž. „Ať tvejm kravám zkysne mlíko a tebe si vezmou neštovice!“

O chvíli později prolétli dveřmi hostince dva chlapi, kleli a mlátili do sebe a kopali v bahně.

Liam zívl a protáhl se kolem opilých diváků, kteří už se hrnuli na ulici a uzavírali sázky.

„O’Connore!“ Jakýsi chlapík popadl Liama za košili a natrhl mu šev.

Liam natáhl krk, aby se podíval na zející díru na rameni rukávu. Zpropadeně. Bratrova žena mu za tohle utrhne hlavu. To už je tenhle týden potřetí, co si ji roztrhl, a to měl jen tuhle jedinou košili.

Liam se zakabonil na muže, jehož hruď vypadala jako soudek a který stál u dveří a vrávoral na nohou. „Co chceš, Angusi?“ Stařík byl pravidelným návštěvníkem hostince a byl proslulý špatnými sázkami, kdykoliv se opil, což bylo téměř vždy.

Zamžoural na Liama. „Pořád mi dlužíš pivo z minulýho tejdne.“

„Jo, proto jsem tady, ty obří křupane,“ lhal Liam uhlazeně. „Po tý rvačce v bahně se vrať dovnitř a já ti ho koupím.“

Angus ho podezřívavě pozoroval. I namol byl nedůvěřivý, což dokazovalo, že není takový trouba, jak se většina lidí domnívala.

Liam zalapal po dechu a ukázal na muže zápasící v blátě. „No, podívej se na to! Ti se do toho vážně pustili.“

Když Angus zavrávoral na nohou a obrátil pozornost k souboji, Liam rychle vklouzl do hostince. Pokud mu bude přát štěstí, Angus bude během pár minut ležet s tváří zabořenou v hlíně a hlasitě chrápat. Jak ho tak znal, bylo to docela pravděpodobné.

V hostinci bylo zakouřeno a svítilo jen pár tlumených světel, což pomáhalo zamaskovat občasné krysy na podlaze a pochybné jídlo. Dřevěné stoly a židle byly namačkané tak blízko u sebe, že se člověk musel natočit bokem, aby do nikoho nevrazil, což byl nejspíš důvod, proč tu tak často docházelo ke rvačkám. A kdyby nějaká optimistická duše někdy zkusila předstírat, že to tu není tak příšerné, jak to tu vypadá, no… pach nemytých těl, rozlitého piva a prašivých psů čmuchajících pod stoly jí sebral veškeré iluze.

Jakkoliv však bylo toto místo nechutné, Liamovi a jeho partě vyhovovalo. V jeho profesi to bylo dokonalé místo, kde mohl bez problémů osnovat plány, aniž by ho někdo odposlouchával. Žádný úředník by sem dobrovolně nevkročil, tudíž to tu bylo dokonalé.

„Liame,“ zavolal jeho nejlepší přítel od stolu v rohu. Boyd byl malý, podsaditý chlapík s tmavými kudrnatými vlasy a mazaným pohledem, jemuž nic neušlo. „Tady jsem.“

Liam se k němu připojil. Vedle něho seděli bratři O’Malleyovi. Dutohlavci. Byli stejně tupí jako jejich přezdívka, ale to, co postrádali na inteligenci, vynahrazovaly svaly. Byla to identická dvojčata se strohými prázdnými rysy a silnými pěstmi. Liam je neznal tak jako svého kamaráda od dětství Boyda, ale na tom nezáleželo. Dutohlavci byli pro každý pochybný podnik, zvlášť pokud se vyplatil.

„Takže co máš za novinky?“ zeptal se Boyd.

Liam naznačil, že si dá džbánek piva. „Za týden tudy bude projíždět jeden baron. Bere manželku na návštěvu k přátelům, takže s sebou budou mít hezkou sbírečku šperků.“

Boyd si posměšně odfrkl. „Nějaký šperky si strč za klobouk, Liame. Kluci a já máme mnohem lepší zprávy.“

Jeden z Dutohlavců zabručel a napil se piva.

Číšnice přinesla džbánek a postavila ho před Liama, přitom se naklonila o něco víc, než bylo nutné. Široce se usmívala a ukazovala bujné poprsí.

„Díky, Betsy.“ Liam na dívku mrkl.

Zahihňala se a přejela mu rukou přes svalnatá ramena, než s pohupujícími se boky odešla.

„Jak to děláš?“ zeptal se Boyd podrážděně. „Každá ženská v okruhu pěti mil nedokáže odolat, aby ti nestrkala kozy do obličeje. Dokonce i bohatá Margaret Bradyová po tobě hází nyvým pohledem, kdykoliv projíždí kolem ve svým velkolepým kočáru, a já se můžu jenom dohadovat, co dalšího ti nabízí, když je ten její manžílek mimo město.“

Liam pokrčil rameny, ale nic neřekl. S Margaret už měl několik měsíců příležitostný poměr. V chladném manželství se svým starodávným manželem byla nešťastná, a tak Liama svedla svými uhlazenými černými vlasy a bujnou postavou. Dramaticky si povzdechl. „Každej nese nějakej kříž, můj příteli. Já ho snáším, jak nejlíp to jde.“

Boyd se zašklebil. „Jednoho dne se k něčemu připleteš, Liame O’Connore, a nepomůže ti ani ta tvoje pěkná tvářička, a dokonce ještě pěknější lži.“

„Nemáš důvod fňukat,“ namítl Liam. „Tvoje žena je to nejpohlednější děvče ve vesnici.“

Boyd se přestal mračit. „Pravda. Alice je nejlepší. Má ty nejroztomilejší –“

„Dost,“ zamumlal jeden z Dutohlavců. „Řekni mu o tom domě.“

Boyd se předklonil. „Právě jsme zjistili, že McLeod a jeho dcera dneska odjeli z města na nějakou nóbl slavnost. Budou pryč tři dny, takže ten velkej dům na kopci zůstal bez dozoru.“ Opřel se pažemi o stůl. „Jen si to představ, Liame. Panskej dům. Povídá se, že tam má ukrytej poklad, jsou to šperky jeho zesnulý manželky. Klenoty, jaký ještě nikdo z nás neviděl.“ Drobná očka se mu zableskla chtivostí. „Bude to zatím náš největší lup.“

Liam vzal džbánek, po zátylku mu přejel mráz. Ten šlechtic se mu zamlouval. Byl to rozumný pán a choval se laskavě k jeho bratrovi a rodině, když se jim začala kazit úroda. Liam se nikdy nezříkal snadného zisku, ale okrást muže, který k nim byl tak šlechetný… To se mu nelíbilo.

„Nuda.“ Liam se snažil tvářit rozčileně. „Mnohem radši bych vyloupil ten bohatej kočár, až bude projíždět lesy, nebo jste přišli o koule a bojíte se opravdickýho dobrodružství?“

Dvojčata jednohlasně zavrčela.

Boyd se nevěřícně zadíval na Liama. „Spadl jsi a praštil se do hlavy během tý pouliční rvačky? Mluvím tady o legendárním panským pokladu. Bude tam v tom domě dřepět bez ochrany. Připravenej pro nás, až ho vypleníme.“

„Nejen vypleníme,“ prohlásilo jedno z dvojčat hlasem jako štěrk. Muž sevřel ruku do pěsti a praštil jí do otevřené dlaně.

„Jo,“ přikývl Boyd. „Neukradneme jenom jeho klenoty. Zničíme ten jeho dům. Všechno. Uvidíme, jak se tomu nóbl praseti bude líbit, když bude na mizině jako my všichni.“

„Vypálíme ho do základů.“ To se ozvalo druhé dvojče.

Liam se snažil zachovat neutrální výraz. Opřel se paží o opěrátko židle a dlouze, pomalu se napil piva, přitom přemýšlel, jak z toho ven. S Boydem okrádali boháče celé roky, kuli pikle a loupili a rabovali tu a tam projíždějící dostavníky. Ve světě, kde člověk neměl celé dny co do pusy, se to pro ně stalo nutností. Ovšem tenhle Boydův plán nepůsobil správně. Nejen proto, že měl Liam toho šlechtice rád, ale protože tu bylo příliš mnoho neznámých. Boyd se často nechal unést chtíčem a zapomínal na zdravý rozum, a proto míval často poslední slovo Liam, a také proto nejspíš přežili tak dlouho.

„Zní to moc složitě,“ konstatoval Liam nakonec.

Boyd se obrátil na dvojčata. „Mám dojem, že tady náš nebojácnej vůdce zhloupnul.“

„Podívej.“ Liam odložil se zaduněním džbánek na stůl. „Když vyloupíš dostavník v lese, můžeš utýct celý míle v jakýmkoliv směru. Pokud by nás někdo pronásledoval, nedokáže nás dohonit. Známe tajný místa a všechny skrytý stezky. V domě jako tenhle…“ Zavrtěl hlavou. „Nikdo z nás se tam nevyzná. Šlechtic a jeho dcera budou možná pryč, to jo. Ale co služebnictvo? V tak velkým domě ho bude spousta. Budeme v pasti jako ryba v sudu, jestli nás načapou, a nebudeme mít kam zdrhnout.“

Boyd naštvaně sevřel rty. „Poslouchej se, co říkáš, Liame. Blábolíš o tom, že bysme měli zdrhat před nebezpečím jako nějaká malá holka schovávající se za sukněma svý chůvy. Tenhle plán nemůže selhat. Dvojčata se doslechla u krejčího, že služebnictvo dostane na tu dobu volno. Zítra taky vypadnou, takže barák zůstane prázdnej. Zítra večer na to teda vlítnem, bude to jednoduchý jako facka. Jediný nebezpečí, co nám hrozí, je, že se přejíme a zpijeme do němoty, až budeme všichni bohatý jako sám ďábel.“ Praštil pěstí do stolu a burácivě se rozchechtal.

Dutohlavci se k němu přidali.

Liam se zdráhavě pousmál a znovu upil piva. Znal Boyda natolik dobře, aby pochopil, že když se dostane do takového stavu, není snadné ho zastavit. Boyd byl věrný přítel, ale jeho nenasytnost byla nekonečná.

Zatímco muži probírali plán na následující noc, Liam vymyslel vlastní. Jestli se v domě šlechtice McLeoda opravdu ukrývá poklad, vloupe se tam dnes v noci a ukradne ho ještě před svými přáteli. Zítra jim pak klenoty předloží. Prohlásí, že jít tam sám bylo snadnější než nechat je, aby riskovali svůj krk. Boyd a Dutohlavci budou nejspíš tak omámení svým štěstím, až zapomenou na to, že chtěli ten dům podpálit. Liama nenapadal jiný způsob, jak sídlo udržet v bezpečí.

Odhodlaně zatnul zuby, hlavou se mu honilo všechno, co musí udělat.

Muži, kteří se venku prali, se začali vracet do hostince a Liam v davu zahlédl starého Anguse. Dokonalé načasování.

„Zatraceně,“ zamumlal Liam a skřípavě odtáhl židli. Přesunul se k oknu za Boydovou hlavou a otevřel ho. „Musím padat, kluci. Až sem Angus přijde, prostě mu řekněte, že už jsem na něho nemohl čekat a že se zítra vrátím i s jeho penězi.“

„Budeme tě krýt.“ Boyd plácl Liama po zádech. „Tak teda utíkej. Sejdeme se zítra za soumraku, jo?“

Liam přikývl, pak vyskočil z okna hostince a splynul se stíny, zatímco vykročil po ulici.

Byla zima, až praštělo, a hodně po půlnoci, když se Liam ocitl přilepený na zdi panského domu a modlil se ke svatému Mikulášovi. Přestože mu blesklo hlavou, že svatý Mikuláš byl patronem kajícných zlodějů, usoudil, že to neuškodí. Bude obzvlášť kajícný, pokud spadne a zláme si svůj zpropadený vaz.

Chtěl se dostat do okna ve druhém patře nad vysokou mřížkou s růžemi. První část spočívala ve vyšplhání na tu mřížku, což bylo celkem snadné, ale posledních pár metrů byla hrůza.

Liam se třásl námahou, pot mu stékal po zádech, pevně se držel drsných kamenů a zvedal se nahoru. Kabát, zděděný po jeho bratrovi, mu byl kolem ramen příliš těsný, než aby mohl volně lézt, a tak ho nechal v keřích spolu se svými botami. Nyní, s narůstající vlhkou mlhou, kvůli níž byly zdi každou minutou kluzčí, začínal litovat, že se sem vydal sám. Naneštěstí už bylo příliš pozdě vrátit se dolů, a tak pokračoval ve zrádném šplhání, svaly napnuté, zatímco se sunul k oknu.

O sedm modlitbiček k Panence Marii a jedno téměř smrtící uklouznutí později Liam konečně dosáhl k římse. Jednou rukou otevřel okno, nohu zahákl za parapet a vytáhl se dovnitř.

Když se jeho bosé nohy dotkly kamenné podlahy, opřel se hlavou o rám, ztěžka oddechoval a úlevně vzdychal. Kristova noho, to bylo jen o vlásek.

„Zdravím vás,“ ozval se jemný hlas za ním.

Liam se otočil. Cosi ostrého se mu zabodlo do pravé paty. Zaklel, popadl se za nohu, a zatímco poskakoval na druhé noze, šokovaně zíral. Ostrá, pronikavá bolest projíždějící mu končetinou byla v naprostém kontrastu se sladkým, něžným obrazem před ním.

Na posteli seděla krásná mladá dívka a pozorovala ho. Obklopená polštáři a krajkou vypadala jako nadýchaný růžový čajový koláček.

Měla hezkou kulatou tvář s dlouhým nosem a zlaté kadeře jí splývaly kolem ramenou. V jedné ruce držela zpola snědené jablko a v druhé knížku. Vedle lůžka poblikávala jediná svíce a vrhala jen tolik světla, aby Liam poznal, že je spíš překvapená než vyděšená. Zvláštní. Většina žen by už křikem probudila půlku domu.

„Ach.“ Její jemné obočí se spojilo do jediné linky. „Zranil jste se?“ Odhodila jablko a knížku stranou a sklouzla z postele.

Ona se bojí o něho? Skoro se rozesmál, ale byl příliš zaneprázdněný civěním na ten malý koláček, který nyní klečel na podlaze před ním, aby mu prohlédl nohu.

„Moc mě to mrzí.“ Zamrkala na něho svýma velkýma, kulatýma očima. „Dojdu pro ručník.“ Vyskočila, aby vzala ručník a malou misku s vodou, pak ukázala na lůžko nedaleko svíčky. „Posaďte se na moji postel, ať líp vidím.“

Na její postel? Liam se ani nehnul. Je snad ta dívka natvrdlá?

„To je v pořádku.“ Věnovala mu povzbudivý úsměv a ukázala na nadýchanou bílou postel plnou krajky. „Je to jen pár kroků.“

Liam pomalu přešel k posteli a krátce zauvažoval, jestli snad přece jen nespadl z té zdi a neumřel. Až na to, že až příliš připomínala anděla a on si nebyl tak úplně jistý, že by skončil právě v nebi. Měla velké modré oči lemované tmavými řasami a kyprá, růžovoučká ústa, která v muži vzbuzovala hříšné myšlenky. Takže přece jen není anděl. Jinak by se propadl rovnou do pekla za to, co si představoval o jejích rtech.

„To s vaší nohou mě mrzí,“ řekla a natrhala ručník na dlouhé pruhy. „Je to moje chyba, že jsem svou sbírku mušlí nechala na podlaze. Ta, na kterou jste vstoupil, je velice ostrá a ostnatá, já vím, ale není to krasavice?“ Zvedla ohavně vypadající lasturu s hnědými puntíkatými hroty. Krasavice nebylo zrovna slovo, které mu blesklo hlavou.

Liam nadzvedl obočí, ale nic neřekl. Zřejmě si toho ani nevšimla.

„Otcův majordom ji přinesl z jedné lodi v přístavu,“ pokračovala, odložila mušli na noční stolek a namočila žínku ve vodě. „Prý pochází z nějakého dalekého exotického místa, kde je vzduch plný koření. Co myslíte, jaké to asi je? Koření ve vzduchu?“ Zasmála se, zatímco mu jemně čistila zranění na patě. „Myslím, že by to mohlo být hezké, kdyby šlo třeba o skořici smíšenou s cukrem nebo třeba muškátovým oříškem, ale nejsem zastáncem pepře. Řekla bych, že navštívit místo, kde je vzduch plný pepře, by bylo otřesné, nemyslíte?“

Liam přikývl, protože mu mladá dívka myla nohu ve své ložnici. Uprostřed noci. Poté co se právě vloupal do její ložnice. Ta situace pro něho byla zcela nová a nějak se mu nedostávalo slov. Ona, na druhé straně, takový problém neměla.

„Sbírání mušliček je jedna z mých oblíbených kratochvílí.“ Usmála se na něho a on měl pocit, jako by se jeho tváře dotklo sluníčko. „Chůva mi neustále hubuje, že nechávám věci na podlaze. No, už to samozřejmě není moje chůva, protože je mi sedmnáct a bylo by to hloupé. Ale bývala mojí vychovatelkou, takže jí tak pořád říkám, i když je to teď moje komorná. Víte…?“ Zamyšleně se na něho zadívala. „Čím je starší, tím je panovačnější a nabručenější. Nemůžu se rozhodnout, jestli je to moje chyba, nebo jestli je jen nakvašená, protože jsou tu dny tak jednotvárné a nudné.“ Začala mu ovazovat dlouhé kousky látky kolem paty. „Tvrdí, že mám neustále hlavu v oblacích a plýtvám časem na hloupé koníčky, když bych měla dělat něco užitečnějšího, například se učit vyšívat. Jenže co je jehla a nit v porovnání se zázraky oceánu, ptám se vás? Už jste ho viděl?“ zeptala se zničehonic.

Liam zamrkal. A přikývl.

Vydechla, až se jí rozhoupala jemná kudrlinka, jež jí spadla do očí. „No, to máte štěstí, že? Já jsem nikdy u moře nebyla. Ještě jsem v životě nebyla jinde než v Kinsley a okolí. Můj otec, šlechtic, prohlašuje, že je pro mě příliš nebezpečné někam jezdit. Někdy si přeju, abych byla námořní kapitán, abych se mohla vydat za velkými dobrodružstvími a spatřit všechny ty úžasné věci na vlastní oči.“ Ztěžka si povzdechla a zavázala obvaz na pevný uzel.

Liam natáhl nohu a testoval obinadlo. Na rozmazlenou dámu to nebyla špatná práce.

„Víte, už jsem vás viděla,“ řekla konverzačně. „Ve městě, s vašimi přáteli.“

Obezřele ji pozoroval. Zahlédla ho s Boydem a dvojčaty? Ví, jaký život vedou?

Zamítavě mávla rukou. „Určitě jste si mě nevšiml. Vždycky mě doprovází chůva nebo jsem v kočáře. Otec však o svých nájemnících mluví velice hezky a já ho poslouchám. Taky jsem viděla váš rodinný statek. Je na západě, že? Velice krásná usedlost, s nádhernými políčky pod modrou oblohou.“ Znovu se na něho usm ála, jen tentokrát nebyly Liamovy myšlenky ani zdaleka zalité sluncem. Uvažoval o farmě svého bratra, kde žil. O malé chatce přecpané balíky se slámou. O mrazu zakousávajícím se až do morku kostí, který v zimě pronikal doškovou střechou. O stížnostech manželky jeho bratra kvůli shnilým bramborám na stole. O třech plačících dětech. Jedno z nich brečelo bolestí. Nikdy neměli dostatek jídla. Dostatek ničeho.

Šlechticova dcera vstala a odložila žínku a misku s vodou. Pak přešla ke svému toaletnímu stolku a rozsvítila další svíčku, díky níž si ji Liam mohl prohlédnout lépe.

Na sobě měla spoustu látky. Růžové kanýrky jí splývaly po živůtku bez výstřihu a zakrývaly většinu hrudi a pasu, cosi mezi dětským a matronským stylem. Nebyl to ten typ šatů, které nosívá většina mladých dam jejího věku. Ne že by Liam viděl mnoho nóbl dívek, ovšem věděl dost na to, aby pochopil, že u tak hezké mladé dámy jako ona je to neobvyklé. Ve vesnici si jí ještě nikdy nevšiml. Ovšem nemíval ve zvyku navštěvovat místa, na něž by mohla chodit panská dcerka.

„Mimochodem, já jsem Cora. Cora McLeodová.“ Napochodovala k němu a napřáhla ruku.

Liam na ruku zíral a pak zvedl pohled k ní. Co čeká, že udělá? Potřese si s ní rukou jako s nějakým chlapem, se kterým právě uzavřel dohodu? Nebo hůř, políbí ji na tu ruku, jako by si byli představeni na nějakém plese? Tentokrát ho komičnost situace přemohla a jeho ramena se začala otřásat smíchem.

Cora naklonila hlavu a zvědavě ho pozorovala. „Co je tu tak legračního?“

Liam se zvedl z okraje postele, stále se smíchem. Přešel ke zdi a opřel se o ni. „Vy,“ prohlásil nakonec s uculením. „Vy jste velice legrační, Coro McLeodová.“

Tvář jí náhle ochabla a odvrátila se. „Ano, inu… To už jsem párkrát slyšela.“ Uhladila si sukni šatů.

Liam měl náhle pocit, že by měl své počínání vysvětlit. Nechtěl ji rozrušit. „Neměl jsem v úmyslu se vás dotknout. Jde jen o to, že jsem uprostřed noci vylezl po zdi vašeho domu, vloupal se vám do ložnice, a vy vypadáte, že vám to ani v nejmenším nevadí.“

Otočila se zpět a rozzářila se. „No, nebojím se vás. Nevypadáte jako špatný člověk. Ne?“

Uchechtl se, zaklonil hlavu a zvedl oči ke stropu. „Kdybych byl, stejně bych vám to neřekl.“

„Ne, nejspíš ne,“ přemítala. „Ale jste velký a vysoký. A musíte být neuvěřitelně silný, když jste vyšplhal po zdi domu. Takže i kdybyste měl za lubem nějakou špatnost, neměla bych proti vám moc velkou šanci, že ne? Tudíž mi klidně můžete prozradit pravdu. Máte v plánu něco špatného?“

Liamův pohled sklouzl k jejím kyprým ústům, pak zpátky nahoru k širokým, tázavým očím. „Co myslíte tím ,špatného‘?“

„No…“ Cora zaváhala a propletla si ruce před sebou. „Chůva říká, že zlotřilí muži se snaží využít mladých dam a provést jim něco nepěkného.“

Nadzvedl jeden koutek rtů. „Což má být?“

Viditelně polkla. „Předpokládám, že byste se mě mohl pokusit… políbit?“ Líce jí zrůžověly a tvářila se pohoršeně, že se o tom vůbec zmiňuje.

Znovu se rozesmál. Opravdu byla nevinná, pokud se domnívala, že je to to nejhorší, co může muž udělat. „Máte mé slovo, že jsem sem nepřišel vás políbit.“

„Dobře.“ Cora se úlevně usmála. „To ráda slyším.“

Liam si nebyl jistý, jaký má z toho pocit. Obvykle mu dámy padaly k nohám, ale bylo pozdě a on nebyl ve své kůži. Přešlápl, vděčný, že ta rána na patě nebyla příliš hluboká. Cořin obvaz byl pevný a účinný. Chůze – nebo běh, pokud bude nutný – by neměla být problém, když na to přijde. Doufal, že ne.

„Takže jste mě přišel okrást?“ zeptala se Cora s očima plnýma zájmu.

Liam zvažoval, že zalže, ale jaký jiný důvod by mohl mít? „Nejspíš mi neuvěříte, když vám povím, že jsem prováděl rutinní kontrolu západek na oknech?“

Zavrtěla hlavou, blonďaté prameny se jí rozlétly po ramenou.

„Líčil jsem pasti na krysy?“ nadhodil nadějeplně.

Oči jí zazářily pobavením a znovu zavrtěla hlavou.

Liamovo čelo se zvrásnilo. „Jsem náměsíčný?“

„A šplháte po kamenné zdi?“ Cora se zahihňala. „Pardon. Možná jsem toho ze světa moc neviděla, ale dost jsem toho přečetla. Četla jsem Robina Hooda. Vím, co zloději dělají.“

„Pak se obávám, že jste mě nachytala.“ Liam se uklonil a věnoval jí svůj nejvíc okouzlující úsměv. Ten, který používal u dam, když se potřeboval dostat z velice ošemetné situace. „Jsem zloděj, ale také jsem si chtěl prohlédnout váš úžasný dům.“ Ztlumil hlas do spikleneckého šepotu. „Prosím, neříkejte to na mě.“

Povzdechla si. „Mám-li být upřímná, tohle je ta nejzajímavěji věc, co se mi za celé věky přihodila. Život tady je příšerně nudný.“ Ztlumila hlas. „Vaše tajemství je u mě v bezpečí, ehm… Jak se jmenujete?“

Mohl by zalhat. Věděl to, ovšem z nějakého důvodu se mu do toho nechtělo. „Raději bych to neříkal.“

„Ach.“ Překvapeně zamrkala. „Ano, jistěže. Nebylo by moudré, kdyby zloděj prozrazoval své jméno, poté co byl nachytán uprostřed loupeže.“

„To jistě ne.“ Tentokrát byl Liamův úsměv upřímný. Představovala zajímavou směsici protikladů. V těch šatech a se zlatavými kudrlinami vypadala jako nějaká křehká porcelánová panenka – jako by se měla rozbít při první známce potíží. Jenomže taková ani trochu nebyla. Tato žena měla kuráž. To se mu líbilo.

„Mám vás tedy provést po domě?“ navrhla Cora. „Je tu všude příšerný průvan a sídlo je staré, ale dole je knihovna. Mohu vám ukázat úžasnou knihu o mušlích.“

Poprvé od chvíle, co vlezl do jejího okna, si Liam vzpomněl na šlechticovy legendární klenoty. Rozhlédl se po ložnici, zaregistroval umyvadlo, malovanou hedvábnou zástěnu v rohu a toaletní stolek. Na jednom konci pokoje se nacházel velký krb, ale nic, co by vypadalo nějak zvlášť velkolepě či působivě. Žádné klenotnice ani předměty značné ceny. Jestli tady uchovával pán domu ty šperky, v Cořině pokoji to nebylo.

„Ano,“ prohlásil Liam uhlazeně a odstrčil se ode zdi. „Ale co služebnictvo? Nebude klevetit, pokud vás najdou, jak se uprostřed noci potulujete po chodbách s cizím mužem?“

Cora zvedla svíčku vedle postele. „Nikdo nic neuslyší. Většina služebnictva má volno a chůva je skoro hluchá. Pak tu ještě máme kuchaře, ale ten hodně pije. Dům by kolem něho mohl shořet na popel, a nejspíš by si toho ani nevšiml.“

Liamovi se sevřel žaludek při zmínce o shoření domu. Neměla tušení, jak moc se přiblížila tomu, co měli Boyd a dvojčata v plánu. Liam tak byl ještě odhodlanější než kdy dřív najít ty klenoty a zachránit Cořin domov.

„Pokud nebudeme tropit žádný hluk, nikdo naše tajné dobrodružství neodhalí.“ Modré oči jí zazářily vzrušením a ta její růžovoučká ústa se stočila do rošťáckého úsměvu.

Bylo nemožné jí ten úsměv neoplatit. „Tak tedy dobrá, kapitánko Coro. Ukažte mi svoje majestátní sídlo.“

Vyvedla ho do tmavé, studené chodby. „Obávám se však, že toho tu moc k vidění není,“ pronesla šeptem. „Jen staré pokoje, které nikdo nepoužívá.“

„Přesto.“ Liam se zastavil u prvních dveří. „Pojďme tam nakouknout. Jsme přece na dobrodružné výpravě. Nikdy nevíte, jací duchové mohou číhat za zavřenými dveřmi.“

Cora dveře otevřela a uvedla ho do zatuchlé místnosti. Přes to málo nábytku, co tu zbylo, byly přehozené zaprášené potahy a bylo jasné, že tu nikdo hodně dlouho neuklízel.

„Rozhodně duchové,“ zamumlal Liam a krátce přelétl pokoj pohledem. Žádné šperky, to bylo jisté. Obrátil se ke Coře. „Kupředu, kapitánko.“

Ukázala mu zbytek pokojů v patře. Všechny vypadaly stejně, v různém stavu zanedbanosti. Připadalo mu zvláštní, že by takový pán domu dovolil, aby tolik místností zchátralo.

Cora ho vedla po točitém schodišti dolů do přízemí domu. Ukázala na úzkou chodbu a zašeptala: „Tam je kuchyň a pokoje pro služebnictvo.“

Následoval ji opačným směrem řadou ozdobných dvojitých dveří. Velký přijímací salon měl vysoké stropy, ale kvůli zatuchlému, plesnivému vzduchu to tu působilo přecpaně a bez života. Zatímco ho Cora vedla dál, Liam s hrůzou sledoval, jak je nábytek opotřebovaný. Všechny křesla a pohovky byly vybledlé a nábytek neleštil nikdo celé věky. Na zdech se nacházela světlá místa, kde chyběly obrazy. Celé to nedávalo žádný smysl.

„Tam dál je hala s portréty,“ prozradila Cora a odvedla ho do obrovské chodby s dlouhými, úzkými koberci. „Když jsem byla malá, bála jsem se tu, protože jsem si představovala, že mě pozoruje.“ Zvedla svíčku a ukázala na obrovský obraz ve zlatém rámu. „Temný vévoda,“ prozradila dramatickým šepotem.

Malba znázorňovala pohledného, hrdého muže s tmavými, vlnitými vlasy a tmavýma očima. Byl vysoký, se širokými rameny a svalnatou postavou, jež jako by byla v rozporu s jeho saténovým a krajkovým oblečením. Byl to typický formální portrét, ale umělci se podařilo zachytit darebácký třpyt v mužových očích, který rozhodně typicky nepůsobil. Cosi na tom, jak stál, obklopený třemi vlkodavy, vyjadřovalo jeho neklid a jakousi divokost.

„Nechvalně proslulý Temný vévoda je jeden z našich předků,“ vysvětlila Cora tlumeným hlasem. „Povídá se, že ukradl peníze a pozemky, jež se staly základem majetku mé rodiny.“ Podívala se na portrét, pak na Liama. „Vlastně vypadá tak trochu jako vy.“

Liam si projel rukou rozcuchané vlasy. Ještě nikdy ho nikdo nepřirovnal k nějakému vévodovi. Podíval se na Coru, aby zjistil, jestli to myslela jako žert, ale bylo jasné, že ne.

„Ačkoliv si vás nedovedu představit, jak posedáváte v nějakém salonku v saténu a krajkách,“ odtušila se smíchem. „Spíš působíte, že vám to víc vyhovuje venku.“

Liam pomyslel na svou poslední loupež. Na kočího dostavníku pokřikujícího za ním. Na bušící srdce, zatímco utíkal jak šílený lesem. Na vůni listí a vlhké země smíšené se žhavým přívalem adrenalinu. „Rozhodně se cítím líp venku.“

Cora melodicky švitořila, zatímco ho prováděla po zbytku domu, a kamkoliv se Liam podíval, všechno vypadalo těsně před rozkladem. Místnosti byly zaprášené a neudržované. Na podlaze se nacházela vybledlá místa, kde kdysi ležely koberečky, a ve všech pokojích se odlupovala malba a rozpadal nábytek a závěsy působily ošuntěle. Liam nemohl věřit vlastním očím. Se svými přáteli si často představovali, že panský dům musí být úchvatný, se zlacenými stropy a stříbrnými schodišti, ale vnitřek Cořina domu byl v troskách. Není divu, že ho nikdo z vesnice nikdy zevnitř neviděl.

Zachvěla se, zatímco kráčeli k zadní části domu, a Liam si přál, aby jí mohl nabídnout kabát.

„Vždycky tu hrozně táhne,“ prozradila Cora. „Nikdy se mi tu nelíbilo. Kdybych mohla žít někde jinde, vybrala bych si tu krásnou chatičku ve vesnici. Tu u toho velkého stromu. Vypadá to tam jako teplé, šťastné místo. Znáte ji?“

„Ano.“ Liam věděl přesně, o jakém domku mluví. Nacházel se nedaleko bublajícího potůčku na okraji vesnice a měl masivní střechu a kolem zahradní branky spoustu veselých kytiček. Všechno tam působilo vesele a plné sluníčka. Takové místo by se k ní hodilo.

„A teď přicházíme do knihovny,“ konstatovala triumfálně. Otevřela dvojité dveře a uvedla ho dovnitř. „Tohle je má oblíbená místnost v domě, protože jsou tu všechny úchvatné příběhy. V mém životě se nikdy neděje nic úžasného, ale kdykoliv přijdu sem, jako by se celý svět rozevřel.“ Ukázala na police od podlahy do stropu lemující zdi. Vonělo to tu po zaprášeném papíru, staré kůži a čajových růžích. U vzdálené zdi stál psací stůl a nedaleko krbu pohodlné ušáky. Liam si dovedl představit, jak se tam Cora uvelebuje, aby si mohla číst.

Na zdi za stolem visel obraz překrásné ženy. Měla černé vlasy a podmanivé modré oči a na sobě světlé hedvábné šaty zdobené růžičkami.

„To je moje matka,“ prozradila Cora tesklivě. „Byla to nesmírná krasavice a velice okouzlující. Otec říkal, že by dokázala přesvědčit i selkii, aby jí darovala svou kůži. Když ještě žila, dům byl vždy plný hudby a přátel. Byla jsem ještě malá, když zemřela, ale stále si pamatuju její růžový parfém a barevné toalety a všechny ty večírky.“

„Co se jí stalo?“ zeptal se Liam tiše.

Odvrátila se od portrétu a opřela se o stůl. „Dostala kašel. A jednoho dne ulehla do postele a už se neprobudila. Mého otce to zničilo, proto je na mě tak přísný. Když třeba jen kýchnu, prakticky mě zabalí do vlny a pošle do postele. To je taky důvod, proč jsem musela dnes zůstat doma.“ Přistoupila ke krbu. „Ráno jsem si tu vybírala knížky, které si vezmu s sebou na výlet, a začala jsem od všeho toho prachu kýchat. Otec mě zaslechl a byl přesvědčený, že jsem se nastydla.“ Potřásla hlavou a přejela prsty po vyřezávané dřevěné skříňce na římse. „Nic, co jsem řekla, ho nepřesvědčilo o opaku. Takže jsem celý večer strávila ve svém pokoji a četla si.“ Cora zvedla víčko krabičky a místností se rozezněla tichá melodie. Pevně víčko zavřela a obrátila se k Liamovi. „A tam jste mě našel.“ Přiměla se k veselému úsměvu a ukázala na svou toaletu. „Samotnou a oblečenou na ples, na který nepůjdu.“

Liamovi se v hrudi zkroutilo cosi ostrého nad tou nespravedlností. Přelétl její šaty znechuceným pohledem. Není divu, že ji tak zakrývaly. Její otec se choval příliš ochranitelsky. Byl to zločin nechat tak roztomilou, inteligentní a šlechetnou ženu samotnou v zaprášeném starém domě. Měla by tančit. Měla by se účastnit večírků plných smíchu a světel, ne se ukrývat jako nějaký vzácný klenot v temné jeskyni a pro nikoho nezářit.

Z náhlého impulzu překonal vzdálenost mezi nimi a vytáhl nůž.

Cora zalapala po dechu.

„Nebojte se,“ řekl Liam a tmavýma očima pátral v jejích. „Neublížím vám.“

Cora ztuhla na místě, ale krátce přikývla.

Liam popadl protivné kanýry kolem výstřihu její toalety a pustil se do řezání. Jeho nůž odděloval hedvábnou látku a proměňoval dětský styl, aby odhalil její elegantní hrdlo a ramena. Pak se sklonil, aby odřízl další volánky na šatech, dokud nebyl konečně spokojený. „A teď,“ prohlásil pevně, „jste oblečená na ples.“

Cora zírala na své odhalené poprsí a nahé paže. Hruď se jí rychle zvedala a klesala a tváře jí začínaly rudnout.

Liam na okamžik zauvažoval, jestli nezašel příliš daleko.

Pak se na něho však podívala s oslnivým úsměvem a rozesmála se.

Sáhl za její hlavu a otevřel skříňku na krbové římse. Melodie začala znovu hrát a naplnila knihovnu líbeznou hudbou.

Ustoupil a hluboce se uklonil, v očích uličnický třpyt. Pak napřáhl ruku. „Věnujete mi tento tanec?“

Cora zalétla pohledem na jeho ovázanou nohu. „Ale –“

„Jsem v pořádku,“ ujistil ji Liam. „Stěží to cítím.“ I to byla téměř pravda. V tom okamžiku byl tak okouzlený rozkošnou ženou před sebou, že by ho od tance nemohlo nic odradit.

Cora udělala pukrle a vložila své ruce do jeho.

Vedl ji po knihovně, tělo mu vibrovalo radostí. O salonních tancích toho moc netušil, ale znal ženy a Cora byla rozhodně žena. Pleť měla velice jemnou a její smích byl neodolatelný. Voněla po sladké levanduli a čerstvě vypraném povlečení. Když ji zvedl z podlahy a zatočil se s ní dokola, cítil její měkké křivky přitisknuté k jeho pevné hrudi a krev se mu rozbouřila v žilách. Ten okamžik působil omamně. Zakázaně. Muž jako on by neměl tančit s tak elegantní dámou. To vědomí však z jakéhosi důvodu jen přidalo na jeho vzrušení. Měl pocit, jako by mohl létat.

Když poslední tóny hudby odezněly, oba stáli v potemnělé místnosti, ztěžka oddechovali a usmívali se na sebe.

„Myslím,“ lapala Cora po dechu, „že jsem moc ráda, že jste lupič.“

Liam jí něžně shrnul z tváře uvolněný pramínek. „Tohle mi ještě nikdy nikdo neřekl.“

Pomalu, zdráhavě ji pustil a ustoupil.

Liam jí poděkoval a vsunul si šperky do kapsy.