Broučci

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Karafiát

Broučci – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

Slunko bylo u samého západu a svatojanští broučci vstávali. Maminka už byla v kuchyni a vařila snídani. Tatínek už také nespal. Ležel ještě v posteli a hezky si hověl. Brouček pak přelezl ze své postýlky na maminčinu – tam se pěkněji spalo – lehl si pěkně na zádečka, zdvihl všechny nožičky do povětří a počal se houpat: houp, houp, houpy, houp. Ale najednou se to jaksi moc rozhoupalo, houpy, houp, a už ležel Brouček na zemi a křičel, co mu jen hrdlo stačilo.

Tatínkem to trhlo, takže byl všecek polekaný. „Zatrápený Broučku, copak tak musíš křičet!“

„Ale, tatínku, když jsem se tak udeřil!“

„A jakpak?“

„I já jsem spadl s postele.“

„Tak sis měl dát pozor.“

„Ale když mne to přece bolí.“

Maminka měla už zatím snídani hotovou a šla je budit. „Vstávejte, vstávejte, slunko již zapadá, budeme snídat. A copak ty, Broučku, už pláčeš? Sotvas oči proloupl!“

„Ale když já jsem se tak udeřil a tatínek chce, abych nekřičel.“

„I  jen pojď. Dřív než kočička vejce snese, všecko se ti zahojí. Zatím se pěkně umyjeme a budeme snídat. Pojď.“

A šli. Maminka Broučka pěkně umyla, Brouček přistavil ke stolu židle a maminka už nesla polívčičku na stůl. Sedli si, sepjali nožičky a tatínek se modlil:

Ó náš milý Bože,

povstali jsme z lože

a pěkně tě prosíme,

dejž, ať se tě bojíme,

bojíme a posloucháme,

a přitom se rádi máme.

Nato říkal Brouček svou modlitbičku: „Požehnej nám, Pane Bože, prosíme tě pokorně,“ a pak už hned držel svoji dřevěnou lžičku a znamenitě s ní zacházel. Však oni měli zelnou polívčičku a Brouček, třebaže všecky polívčičky rád, vždy a vždycky tu zelnou přece ze všech polívčiček nejraději. Snědl jí svůj plný talíř a maminka mu ještě ze svého přidala.

Ale tatínek, že už má čas, slunko že je dávno za horama. Honem dal mamince hubičku, nechal si od Broučka políbit ruku,

„A teď, Broučku, pěkně poslouchat, ať mně pak maminka nemusí žalovat.“

„Ne, tatínku. A já vás vyprovodím, ano?“

„Tak pojď.“

A šli, ba letěli, ale hezky nízko, aby Brouček nespadl, a jen tak daleko, co mohl Brouček domů uhlídat, aby potom nezabloudil. Ještě to dost neuměl, a tatínek mu řekl: „Jdi už zas, jdi a pěkně se uč lítat.“ A Brouček šel.

Chaloupku měli vystavěnou ve stráni pod jalovcem a krytou suchým špendličím. Brouček si vylezl na stříšku, spustil se, letěl až k palouku a přes celý palouk až k dubu a zas zpátky až na stříšku, pak se zas spustil a letěl až k dubu a ještě zas zpátky. A když už byl všecek udýchán a křidélka ho bolela, sedl si a odpočinul. A zas se spustil a zas letěl až k palouku a přes celý palouk, až k dubu a zas až na stříšku, a zas se spustil a letěl až k dubu a zas zpátky a ještě se spustil a letěl rovnou čarou pod dub ke kmotřičce.

„Kmotřičko, jestlipak už jste vzhůru?“

„I Broučku, bodejť bychom nebyli!“

„A Beruška také?“

„Bodejť bych nebyla, Broučku. Copak nám neseš?“

„Já? Nic. Ale, pane, to už umím lítat: Od našich až sem a zas k našim a zas sem a jakoby nic. Že bys to nedovedla!“

„I však já jsem beruška a nejsem žádný brouček. Vaše maminka, myslím, také moc lítat neumí.“

„Moc ne. Ale, pane, já jsem dnes ráno spadl s postele.“

„A tos křičel, viď?“

„A jakpak to víš? Copaks to slyšela?“

„I neslyšela, ale to já už vím, že jsi takový křikloun.“

„Že jsem křikloun? Ó ty Berouši!“

A už zas Brouček letěl. Maminka už měla doma uklizíno a cídila právě okna, že se až až třpytila. „Kdepaks byl tak dlouho, Broučku?“

„Byl jsem chvilku u kmotřičky pod dubem.“

„A copaks tam dělal?“

„Nic, já jsem tam byl jen tak u okna.“

„A copak ti dali?“

„Nic, já jsem nic nechtěl.“

„Ó, oni ti přece něco dali. Včera kmotřička povídala, že až tam přijdeš.“

„Oni něco mají?“

„Inu, to by byla kmotřička nepovídala.“

„Hm, nechť si to nechají.“

„Ó, však ty si tam pro to půjdeš.“

„Ó, nepůjdu.“ Ó, půjdeš. A jakpaks daleko tatínka vyprovodil?“

„Ó, daleko. Až k těm třem olším.“

„Nu, to není daleko. To se budeš muset ještě moc učit, než budeš moci s tatínkem lítat a pěkně lidem svítit.“

„Ó! A copak se těm lidem musí svítit? Však my si svítíme sami!“

„Inu, když oni mají noc, když my máme den. Oni teď spí.“

„A pročpak jim tatínek svítí, když oni spí?“

„I holečku, to tak musí být, to už Pán Bůh tak chce, a ty také poletíš s tatínkem tam daleko a budeš pěkně svítit. Jen jdi a uč se lítat!“

To se Broučkovi líbilo, a už zas lítal. Vylezl si na stříšku, spustil se a letěl – letěl v druhou stranu až ke kaštanům a hned zas zpátky až na stříšku. Ale dál se mu jaksi nechtělo. Zůstal si sedět, a tu najednou vidí, že se jim počíná z komína kouřit. A už seděl na komíně.

„Maminko, copak se vám na ohnisku chytá?“

„I nic, holečku. Já si chci udělat na polívky jíšku.“

„A že vám to, maminko, zafouknu!“

„Ne, ne, já nechci. Necháš toho!“

Ale Brouček přece foukal, a už by to byl málem zhasil, kdyby byla maminka honem nepřiložila trochu suchého chvojí. Plamen vyšlehl, za ním se valil kouř, a Brouček počne křičet, a křičí a křičí a leze se stříšky dolů. „Ach, maminko, maminko, ach, ach, maminko!“

„A copak zas, Broučku?“

„Ach, maminko, když mně ten kouř vlezl do očí!“

„Vidíš, ty škaredý Broučku! Dobře tak, když nechceš poslouchat. Nevíš, co ti tatínek přikazoval, a zač se ráno modlíme? Počkej, počkej, já to všecko povím.“

„Ale, maminko, když mně vlezl ten kouř do očí a tak mne štípal.“

„I to ti patřilo, a ještě dostaneš, až tatínek přiletí. To bude z tebe krásný brouček!“

„Ale vždyť já jsem vám to, maminko, nezhasil.“

„Ale chtěls mně to zhasit a věděls, že to nechci. Ne, vidíš, to ti nesmím prominout. Copak by z tebe bylo! Až jen tatínek přiletí. A kmotřičce to na tebe také povím a kmotříčkovi i Berušce.“

„Ale maminko, vždyť já jsem vám to nezhasil, a já už vám to víckrát nebudu zhášet. Prosím vás, maminko, neříkejte to.“

„Ne, to já musím říci!“

Ale když Brouček moc prosil a prosil, a už zas plakal a pořád prosil a sliboval, že už bude poslouchat, tak si maminka dala říci, a že to nepoví. „Nu tak. A už neplač. A dej si na sebe pozor. To by tě neměl nikdo rád. Brouček musí poslouchat. Vidíš, jak tatínek poslouchá.“

„Tatínek? Kohopak on poslouchá?“

„I, Pána Boha poslouchá. Vždyť víš, že každé ráno letí z domu a je celý den pryč až do noci, a třebaže ho křidélka bolí, druhý den už hned zas letí, jen aby byl poslušný. Vidíš. A kmotříček také poslouchá a kmotřička také, a Beruška, ta teprv poslouchá. A ty pořád ještě vzlykáš a jsi takový umouněný!“

A Brouček: „Maminko, já se půjdu koupat.“

A maminka: „Jdi, jdi.“ Však ona věděla, že se jí Brouček neutopí. A Brouček se šel koupat. Ale ne do potoka. Dole na palouku byla vysoká tráva a rosa na ní jako granáty. Brouček se rozběhl a houp do trávy, jak byl dlouhý a široký, a házel sebou, až se tráva prohýbala. Pak vylezl, rozběhl se a zas houp do rosy, až to kolem stříkalo. A když se už dost vykoupal, vyskočil si na větvičku, rosu se sebe setřepal, a frr rovnou čarou pod dub ke kmotřičce.

U okna se zastavil. „Beruško, už se nezlobíš?“

„Copak bych se, Broučku, zlobila?“

„Pane, to jsem se vykoupal. Jestlipak ty umíš také plavat?“

„I ne. Kdepak bych já uměla plavat!“

„Pane, já umím plavat.“

„I nechť. Broučku. Já musím jít mamince pomoci.“

„Kdepak je kmotřička?“

„Seká na dvorku chvojí. Pojď se podívat.“

A Brouček se šel podívat. „Copak nám neseš, Broučku?“

„I nic, kmotřičko. Já jsem se koupal. A vy něco máte, kmotřičko?“

„Mám, pane, něco dobrého, ale já nevím, jestli ti dám. Kdyžs Berušce tak škaredě řekl a paks utekl. Ona plakala.“

„Plakala? Však já jí už tak nebudu říkat.“

„Nu uvidíme. Vidíš, tady už mám toho chvojí hromadu nasekaného. Tak pojď a odnášej je s Beruškou tamhle pod stříšku, aby nám nezmoklo. Ale musíte je pěkně rovnat do rázu. Pak ti něco dám.“

Brouček, že ano, a počal nosit, co mu jen síla stačila. Kmotřičce se to zdálo být až moc. „Ale, Broučku, neber si toho tak mnoho najednou.“

Ale Brouček, ó, že to unese. A nosil. Ale místo co měl šťakličky pěkně do rázu rovnat, Brouček je tam jen tak házel, a to Beruška nechtěla. „Broučku, to se tak nesmí. Maminka to tak nechce. Nám by se to skácelo.“

„Ó, nic se vám neskácí. Copak to nedělám dost pěkně?“

„Neděláš. Vidíš, užs to zas jen tak hodil. To se musí pěkně rovnat.“

„Tak si to dělej sama, když ti to nedělám dost pěkně.“

A už se Brouček hněval. Nechal všeho, sedl si na pařízek, mračil se a díval se před sebe. Beruška ho nechala a hleděla si svého. Až za chvilku začala kmotřička: „A co, Broučku, už nikam nemůžeš? To nejsi jaksi moc silný.“

„I ne, kmotřičko. Ale když ona se pořád se mnou vadí.“

„Inu, když jsi takový divný Brouček. Copaks už zapomněl, že něco mám?’

„A je to, kmotřičko, dobré?“

„I to si myslím! Jako med sladké. Jen jdi a honem ještě nos.“

A Brouček honem šel a ještě nosil. Beruška to beztoho už skoro všechno odnesla a pěkně srovnala. A tak už to dlouho netrvalo, kmotřička zaťala sekyrku do špalku a – „Teď pojďte, děti.“

A děti šly. V síni, vpravo od kuchyně, stála almara zavřená na zámek, ale klíč vězel v něm. Kmotřička jen zatočila a už bylo otevřeno. Ale teď co tam? Ten bílý talířek na nejhořejším prkénku Brouček hned zpozoroval. Ale co na něm?

Kmotřička jej sundala, ale byl přikrytý jiným talířkem. „Nu tak hádej, Broučku, co to je. Ale, Beruško, nepověz.“ A Brouček: „Ó, já vím, kmotřičko, to jsou jahody.“

Ale Beruška se smála, a kmotřička: „Ó ne, Broučku, to je ještě sladší.“

„Tak to jsou maliny.“ Ale Beruška se ještě smála.

„Ne, Broučku, to je mnohem ještě sladší.“

„Tak, kmotřičko, to jsou borůvky.“ A Beruška se mu teprv smála.

„Ó, Broučku, to nedobře hádáš je to jako med sladké.“ Ale Brouček už nic nevěděl, až to Beruška prozradila. „Ale, ty hloupý Broučku, vždyť je to med.“

A Brouček: „Tak je to, kmotřičko, med.“ A byl to med. To si pochutnali!

Ale už bylo hezky pozdě. Kmotřička, že musí dělat oheň a vařit večeři, Beruška aby honem skočila pro trošku chvojí a Brouček aby už šel domů. A tak Brouček, že půjde domů.

„Nezapomeň doma pěkně pozdravovat.“

„Ne, já nezapomenu. S Pánem Bohem!“ A šel. Sotvaže přiletěl k palouku, tu letí od potoka tatínek s kmotříčkem. „Tatínku, já jsem byl u kmotřičky a dostal jsem tam medu. To vám byl sladký!“

„Nu, dobře, Broučku, ale nejdříve pěkně ruku políbit, tadyhle kmotříčkovi napřed.“ A Brouček políbil pěkně ruku.

„A jestlipaks poslouchal? Nebude maminka žalovat?“

„Tatínku, já jsem to mamince nezhasil, a ona to nepoví.“

Zatím už byli doma. Maminka je viděla oknem, vyšla vstříc a „Copak, tatínku, že dnes tak brzy? Já ještě nemám večeři hotovou.“

Tatínek dal mamince hubičku: „I, milá Beruško, už začíná být chladno, tak jsme letěli o něco dřív. Už toho bude brzy zas konec.“

A tak dělala maminka honem oheň a stavěla na polívčičku. Tatínek si sedl na stoličku bolela ho křidélka a Brouček už se houpal tatínkovi na koleně.

„A, maminko, viďte, Brouček vás pokoušel?“

„I, tatínku, skoro pokoušel. Ale když prosil a sliboval, že už to víckrát nebude dělat, tak jsem mu slíbila, že to na něj nepovím. A potom byl on skoro pořád u kmotřičky.“

„Nu tak dobře, maminko. Ať si ho u kmotřičky nechají, a my si vezmeme Berušku. Ta nepokouší.“

Broučka napadlo: „Maminko, u kmotřičky mají med, a já jsem dostal. To vám byl sladký!“

„A nám kmotřička nic neposlala?“

„Nic.“

„Ani nemáš co vyřídit?“

„Ne.“

„Ale, Broučku, ani nás nevzkázala kmotřička pozdravit?“

„I ano, maminko, já jsem zapomněl. Že vás pěkně pozdravují.“

„Vidíš, Broučku! Ale už jdi, přistav židle ke stolu, budeme večeřet.“

A Brouček přistavil židle ke stolu, maminka už nesla na stůl, pěkně se pomodlili, a to jim ta polívčička zas chutnala! Byla taková dobrá, zasmažená, s kmínem. Tatínek jí snědl dva talíře a Brouček skoro také dva.

Dlouho pak už neskřívali. Chtělo se jim spát. Klekli a tatínek se modlil:

Podvečer tvá čeládka,

co k slepici kuřátka,

k ochraně tvé hledíme,

laskavý Hospodine.

Brouček na to: „Pán Bůh s námi a zlý pryč,“ dal pac a pusu, maminka mu podala do postýlky ruku, on ji držel a už všichni dřímali.

Pěkně se jim to spalo.