Kdo by v létě myslel na Vánoce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ilona Fišerová

Kdo by v létě myslel na Vánoce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Všem, kteří nepřestali věřit.

Děkuji

Željkovi Prohaskovi za milé povídání o Vánocích v Chorvatsku.

Danielu Mádlovi za vyprávění o Befaně a italských Vánocích.

Florian Sebille, že si se mnou vyměnila zkušenosti o Vánocích ve Francii.

Julii Przytarske, která mi prozradila kouzla Vánoc z Polska.

Sarah Van Aubenboer, jež se se mnou podělila o vánoční zvyky z Belgie.

Všem kamarádům, kteří mi pomáhali shánět informace a vydrželi mnoho měsíců poslouchat moje nekonečné povídání o Vánocích.

A dětem, které se nestyděly mi prozradit, jak podle jejich názoru vypadá Ježíšek.

© Ilona Fišerová, 2017

Illustrations © Kateřina Šišperová, 2017

Informace o vánočním krabovi z Polynésie byly převzaté z knížky Malá encyklopedie Vánoc od Valburgy Vavřinové.

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN tištěné verze 978-80-00-04821-5

ISBN e-knihy 978-80-00-04883-3 (1. zveřejnění, 2017)

1. Honzík a Zrzek

Páťáci se hrnuli do šatny jako velká voda. Honzík se dral dopředu, i když obvykle bývalo jeho místo až na konci davu. Dnes nebral ohledy na druhé, potřeboval být doma co nejrychleji a to mu za pár nadávek a šťouchanců od spolužáků stálo.

„Co tak zíráš, Melíšku?“ obořila se na Honzíka spolužačka Kristýnka, když si všimla jeho upřeného pohledu. Strhla svetřík z věšáku, pohodila zrzavým copem a s rukou v bok čekala na odpověď.

„Nezírám,“ odbyl ji ledabyle Honza a dělal, že je nanejvýš zaujatý zavazováním své boty. Jak spěchal, neustále se mu rozvazovala. Přece teď Kristýně nebude složitě vykládat, že nekoukal na ni, ale na její vlasy, protože mu připomněly Zrzka, kterého se nemohl dočkat. Než by to vysvětlil a ona pochopila... určitě by měla tisíc otázek. Už se nepotřeboval nechat zdržovat. Zmizel dřív, než stačila cokoliv namítnout. Řítil se školní chodbou s batohem hozeným přes rameno a nedbale oblečená mikina za ním poletovala jako plachta za lodí.

Před schody mírně přibrzdil, měl strach, aby dokonale vybral zatáčku a nesvalil se dolů. Navíc u zábradlí zahlédl výtvarkářku, nesla náruč obrázků určených na nástěnku. Bál se, že ho bude vychovávat a krotit. A nemýlil se.

„Co jančíš, Honzo?“ zakroutila učitelka hlavou a kousek ustoupila, aby ji jindy tak mírný a tichý kluk neporazil.

Šikovně se kolem ní prosmýknul a šibalsky provinilým pohledem žádal o prominutí.

„Hoří snad někde?“ volala za ním udiveně.

„Nehoří, ale přijede děda a pojedeme spolu pro štěně,“ vykřikl Honzík, a když viděl, že se úča ani trochu nezlobí, zase přidal. Přeskočil poslední dva schody a už sahal po klice od vchodových dveří.

„Aha, tak to chápu,“ usmála se učitelka. Rozuměla chlapcovu přání víc než kdokoliv jiný, protože sama si psa také moc přála, ale neměla na něj čas ani místo.

Honzík to měl jednodušší. Děda už byl v důchodu a žil na vesnici v domku se zahradou. Navíc se s ním dalo domluvit úplně na všem. Na příchod nového člena rodiny se spolu pořádně připravili. Přes zimu udělali zateplenou boudu s výklopnou střechou, začátkem března pak vybetonovali a oplotili výběh. Potom dlouho a pečlivě pročítali chovatelské příručky a hledali vhodné plemeno, které jim bude vyhovovat. Nakonec vybrali irského setra – hlavně kvůli jeho přátelské povaze. Pro dědu hrálo roli i to, že setr je dobře cvičitelný. O neposlušného psa nestál.

Když se jeli poprvé podívat na štěňata k chovatelce Svozilové, přibatolil se k nim z hnědozlatého chumlu nejsilnější pejsek. Štěňátka byla ještě tak malinká, že se sotva držela na nohách. Pejska i krátká cesta k Honzíkovi úplně vysílila, okamžitě si položil hlavičku na jeho nárt a odpočíval.

Honzík ho zvedl do výšky a přitiskl si ho k tváři. Pod nosem ho zalechtaly jemné chloupky. „Ten bude náš, viď?“ otočil se na dědu.

Dědeček přitakal: „To víš, že bude.“ A obě mláďata – svého vnuka i štěně – přitom pohladil.

„Vidíš, takhle to má být. Každé štěně si má vybrat pána samo,“ poučila chlapce paní Svozilová. Stála opodál a pozorně sledovala jejich seznamování. Dávala si pozor na lidi, kterým prodávala štěňata ze svého chovu. Nové majitele pro své pejsky pečlivě vybírala. Chtěla zabránit tomu, aby se dostali do špatných rukou. Ale to u Melíškových nehrozilo, moc se jí líbili. Byli pro Zrzka jako stvoření.

Dědeček se pak s paní Svozilovou domluvil na termínu, kdy bude Zrzek dost velký na to, aby mohl být odstaven od své mámy.

A ten den byl právě dnes! Pro Honzíka to byl nejskvělejší den z celého roku. Lepší než prázdniny, úžasnější než Vánoce i narozeniny dohromady. Proto tolik pospíchal, to těšení už se nedalo vydržet. Doma rozrazil dveře. Čekal, že uslyší z kuchyně mamku, jak si s dědou povídají, a vzduchem bude vonět čerstvá káva. Chystal se skočit dědovi rovnou do náruče.

Ale něco bylo jinak, než si představoval. Bytem se neslo zvláštní ticho. Cosi bylo špatně.

Honzík zpomalil pohyby a opatrně nakoukl do kuchyně.

Maminka seděla nehybně u stolu, ruce složené v klíně a prázdným pohledem hleděla skrz okno. Honzíkovi připadalo, že má zarudlé oči.

Pak se pomalu otočila, vstala a beze slova ho sevřela v zoufalém objetí, které skoro dusilo.

„Mami?“ zašeptal Honzík zmateně. „Co se ti stalo?“

„Dědeček,“ vzlykla maminka. „Měl nehodu. Porazilo ho auto, když přecházel cestu. Je v nemocnici a není na tom moc dobře.“

Honzík začal rychle mrkat, aby zahnal slzy. „A co Zrzek?“ zeptal se přiškrceně.

„Je mi to moc líto, ale teď to nepůjde,“ zavrtěla maminka hlavou.

Honzík se vyprostil z maminčiny náruče a běžel do svého pokoje. Skočil na postel, objal polštář a hlasitě se rozplakal. Pro dědečka, pro Zrzka i pro celý tenhle mizerný den, který měl být původně tím nejlepším z celého roku.

2. Honzíkovo trápení

Kristýnka se naklonila přes uličku k Honzíkovi a zaťukala mu na lavici.

„Slyšíš?“

„Co-o?“ vytrhnul se Honza ze zamyšlení a přestal pozorovat dešťové kapky stékající po skle.

„Říkám ti, že už máme mít spočítané čtyři příklady a tys ještě ani nezačal.“

Chtěl jí říct, že mu to je úplně jedno, ale místo toho ji ostře usadil: „Víš co? Hleď si svýho!“

„To víš, že budu,“ urazila se Týna a pošeptala Haničce, že je Honza naprosto nemožnej.

Slyšel to a chtěl jí to pořádně osladit. Popadl gumu, která byla první po ruce, a mrštil s ní směrem k vedlejší lavici. Týna se hbitě vyhnula, ale shodila přitom penál, jehož obsah se rozlétl všemi směry.

Honza by ji s velkou chutí ještě rád vytahal za její zrzavý cop, jenže to už si jich všimla učitelka Burešová.

„Copak to tam vyvádíte?“ vyskočila od stolu.

„Spadl mi penál,“ řekla Kristýnka. Otráveně si sbírala svoje věci a urovnávala je zpátky.

Ostrými pohledy přitom Honzu krájela na kousky.

Honzík nestihl ani ocenit, že nežalovala, protože učitelka se nebezpečně přiblížila k jeho lavici. Zaujal obrannou pozici. Prázdný sešit zakryl složeným předloktím, které zatížil vlastní hlavou. Snad si nevšimne, že ještě nenapsal ani čárku.

Jenže ona si všimla! Opatrně vysvobodila sešit ze zajetí jeho rukou a udiveně hleděla na čisté řádky.

Čekal, že mu začne nadávat, ale Burešová ho jen pohladila po vlasech a povzdechla si:

„Vždyť ty nemáš hotová ještě ani cvičení, která jsme dělali včera.“

Pátravě chlapce pozorovala a přitom ho nepřestávala bezděčně hladit.

„Víš co? Vzkaž mamince, ať se za mnou zítra po vyučování zastaví,“ řekla nakonec a odešla i s Honzíkovým sešitem ke svému stolu.

Honzík jen nenápadně přikývnul, ale hlavu už nechal ležet na předloktí. Byla to příjemná poloha, a navíc působil dojmem, že mu není dobře, a nikdo ho pak neotravoval.

*

„Dobrý den, smím dál?“ nakoukla Honzíkova maminka do prázdné třídy.

„Dobrý den. Samozřejmě, jsem ráda, že jste si udělala čas, paní Melíšková,“ vyskočila učitelka Burešová od stolu a ukazovala na místo v první lavici. „Posaďte se, prosím.“

„Děkuji,“ špitla paní Melíšková nesměle, prošla třídou a s obavami usedla.

„Pozvala jsem vás kvůli Honzíkovi. Nevím, co se s ním děje, ale chová se teď úplně jinak než dřív. Je roztěkaný, nesoustředěný a mrzutý. Nepracuje a zapomíná úkoly. Dětí se buď straní, nebo se s nimi hádá kvůli maličkostem...“ spustila okamžitě učitelka.

„Netušila jsem...“ paní Melíšková byla zaskočená a těžko hledala slova.

„Přitom býval tak hodný a milý, v hodinách stíhal zadanou práci, úkoly zapomínal jen výjimečně. S dětmi vycházel bez problémů,“ upřesňovala učitelka a čekala na reakci.

„Víte, můj otec měl nehodu,“ vysvětlovala tiše paní Melíšková a odkašlala si, aby uvolnila knedlík, který se jí udělal v krku. „Leží v nemocnici a bojuje o život. Honzík je na dědovi hodně závislý a těžce to nese. A navíc se k tomu všemu přidalo to štěně.“

„Jaké štěně?“ nerozuměla učitelka.

„Děda slíbil Honzíkovi pejska. Honzík se na Zrzka moc těšil, ale teď ho mít prostě nemůžeme. Nezvládla bych to,“ povzdechla si paní Melíšková a znovu zakašlala.

„Aha,“ pronesla učitelka chápavě. „Budeme muset Honzu nějak motivovat, aby ho začalo zase něco bavit.“

„Mějte s ním zatím trpělivost, pokusím se to nějak vyřešit,“ poprosila učitelku paní Melíšková.

„Musí pro něj být hrozně těžké vyrovnat se s nečekaným zraněním vašeho otce. Možná by bylo dobré pro něj vymyslet nějaké překvapení. Aby se měl zase na co těšit a vzpamatoval se,“ navrhovala třídní Burešová.

„Budu nad tím přemýšlet,“ slíbila paní Melíšková.

Ale jak velké překvapení by to muselo být, aby to Honzíkovi nahradilo prázdniny s dědou a s vytouženým psem?

To by se snad musel stát zázrak!

3. Honzík chce za dědou

Honzík pozoroval maminku, jak se ve spěchu obléká a chystá do nemocnice.

„Mami, můžu s tebou?“ vyslal k mamince smutně prosebný pohled. Stýskalo se mu po dědovi, chtěl ho vidět. Potřeboval mu toho tolik říct.

Maminka se k němu sklonila a dala mu rychlou pusu na čelo: „Už jsme to přece probírali. Nechci, abys tam se mnou teď chodil. Děda potřebuje klid a stejně pořád spí.“

„Mami,“ zaprosil znova Honzík.

„Už jsem řekla,“ maminka byla neoblomná a odešla do nemocnice zase bez něj. Nechtěla, aby Honzík viděl, jak je na tom děda špatně.

*

Honzíka čekalo další dlouhé nudné odpoledne o samotě. Zapnul si počítač, ale hraní her, které mu obvykle dělalo radost, ho tentokrát vůbec nebavilo. Překliknul na webovky statnivlajky.cz a prohlížel si, jak vypadají prapory jednotlivých států. Pak vytáhl ze šuplíku velký sešit a překreslil si vlajku Vánočního ostrova. Podle jeho názoru byla absolutně nejhezčí, zeleno-modrá s bílými hvězdami a žlutým ptáčkem. Vlajky se mu vždycky líbily, měl v plánu si je do svého sešitu postupně nakreslit úplně všechny. Nejdřív si zapíše název země, pod něj namaluje prapor a pak si třeba ke každé zemi vyhledá nějaké zajímavosti, jestli se mu bude chtít. Vlastně si byl jistý, že se mu bude chtít. Chtěl se totiž stát cestovatelem. Na stěně už měl kvůli tomu nalepenou velkou mapu světa. Umínil si, že přes léto si i do ní všechny vlajky zakreslí, přímo na území jednotlivých států. A před usnutím se na ně bude dívat, aby si zapamatoval, jak vypadají.

4. Překvapení

Paní Melíšková balancovala u schránky na dopisy s dvěma nákupními taškami a balíkem toaletního papíru v podpaží. Po několika marných pokusech zvednout víko schránky ramenem to vzdala a obě tašky opatrně opřela o stěnu. Toaleťák jí vypadl pod nohy. Mírným nakopnutím ho poslala směrem k taškám. Teď, když měla volné ruce, mohla konečně schránku pohodlně otevřít. Čekala ji obvyklá hromada reklamních letáků. Pomyslela si, že si musí rozhodně najít čas a vyrobit na schránku cedulku „Nevhazujte reklamu“. Stejně letáky s Honzíkem nikdy neprohlíželi. Srolovala papíry do silného válce a chystala se je vhodil to připravené krabice na sběr. Vtom si mezi nimi všimla bílé podlouhlé obálky a opatrně ji vytáhla. Zvědavě utrhla boční stranu a začala číst. Byl to dopis ze zdravotní pojišťovny.

„Páni,“ neubránila se emocím a ze rtů jí vylétlo radostné vyjeknutí.

„To bude mít Honzík radost!“

Rychle strčila dopis do jedné z tašek, popadla nákup a spěchala, aby se o tu velkou novinu podělila se synem.

*

„Hádej, co bude o prázdninách?“ volala maminka už z chodby, zatímco se přezouvala.

Honzík vylétl od počítače jako raketa.

„Dědu pustí domů? Pustí ho a já k němu pojedu na prázdniny? Nebo k němu pojedeme oba a přivezeme si Zrzka?“

Mamince rozradostněná tvář lehce povadla.

„Kdepak, děda si v nemocnici ještě poleží.“

Honzík svěsil ramena.

„Ale mám jiné překvapení,“ utěšovala ho maminka.

Zalovila v tašce a natáhla směrem k Honzíkovi ruku s dopisem: „Myslím, že budeš mít radost. Podívej se.“

Honzík trhnul vzdorovitě bradou.

Maminka se povzbudivě se usmála: „No tak, přečti si to přece.“

Honzík bez valného zájmu sáhl po papíru a zaostřil zrak na drobné písmo.

Vážená paní Melíšková,

s radostí Vám oznamujeme, že Váš syn Jan Melíšek byl vybrán do druhého turnusu ozdravného pobytu Modrý delfín, který se uskuteční od 1. 7. do 21. 7. v Rovinji v Chorvatsku.

S pozdravem

Evženie Zubatá,

generální ředitelka

„Na tři týdny?“ hlesl přiškrceně.

„A úplně sám?“