Poslední z Aporveru

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.stánky nakladatelství.cz

www.albatrosmedia.cz

David Šenk

Poslední z Aporveru – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kniha první
V troskách Oswilu

Blížil se soumrak a Pefa se začínal zmocňovat neklid. Přešlapoval na přídi samoletu, něco si pro sebe mumlal, stínil si oči dlaní ruky a snažil se zahlédnout v mracích před sebou sloup života. „Podle mapy to už nemůže být daleko,“ řekl a přejel si rukou po zarostlé bradě. „Synku,“ otočil se a zavolal na Rybliho, který na levoboku připravoval kotevní lana. „Raději se schovej.“

Rybli se narovnal, napnul hruď a zavrtěl hlavou. Odhodlaně sevřel lana, až mu zbělely klouby na rukou. „Nejsem přece malý serpen, abych se schovával.“

Pef se trpce usmál, sestoupil z pozorovací plošiny a položil Ryblimu ruku kolem ramen. „Za chvíli bude tma,“ řekl pomalu a otočil mladíka čelem k zádi, kde měli ze starých plachet postavený provizorní přístřešek. Rybli do něj neochotně vklouzl, ale nechal dolní cíp poodhrnutý a skrz malý otvor pozoroval otce, jak se vrací na příď.

První slunce zapadlo. Pef snad po sté nahlédl do mapy a v duchu počítal stíny. Byli daleko od domova a mapa již dávno nebyla tak přesná, jako v okolí jejich sloupu. Doufal však, že se jim do Oswilu podaří doletět před setměním. Nechtěl pokoušet osud. Prozatím měli štěstí, Tokrejové na ně ještě nezaútočili.

Když zapadlo druhé slunce, mraky před samoletem se najednou rozestoupily a Pef leknutím vykřikl.

„Tati!“ ozvalo se z přístřešku. Rybli vyběhl na palubu, zakopl o kotevní lana a natáhl se jak dlouhý tak široký. Pef mu pomohl na nohy. Ryblimu ztuhla krev v žilách, když viděl jeho obličej, zkřivený zlobou a strachem zároveň.

Stáli pak na přídi mlčky vedle sebe a nevěřícně zírali na rozpraskaný sloup života a město, z kterého se valil dým.

„Přišli jsme pozdě,“ řekl Pef, zavrtěl smutně hlavou a položil si ji do dlaní.

Rybli těžce polkl, prsty na rukou se mu křečovitě stáhly odporem. Na své cestě již viděli několik sloupů, které podlehly Temnotám, přesto byl ten pohled vždy tak děsivý. Vždy jim připomínal, co čeká celý svět, pokud ve svém hledání neuspějí.

Plantáže kolem města byly zplundrované, krasořitky zažloutlé a schlíplé, z neduživých makát tekla šedivá břečka. Město samotné připomínalo rozlomený dýchavičník, seschlý a pokřivený. Domy byly rozbořené a tu a tam ještě hořely a dobarvovaly krajinu zrudlou paprsky zapadajících sluncí.

Na okraji rozvalin našli poničené kotviště a přistáli. Rybli se ustrašeně rozhlížel, ale nikde nebylo vidět živou duši. Na průzkum jim nezbývalo mnoho času. Třetí slunce již také mizelo za obzorem a Tokrejové se mohli každou chvíli vrátit, aby dokonali zkázu města.

Museli rychle najít úkryt. Přivázali samolet ke kotvišti a rozběhli se k malým domkům pod městskými hradbami. Sotva za nimi zapadly dveře, ozvalo se zvenku odporné kvílení. Rybli se ustrašeně skrčil v koutku světnice. Pef přiskočil k okenicím a začal je opatrně zavírat. V narůstající tmě zahlédl stíny několika Tokrejů, krev mu pulzovala v uších, na čele mu vyrazil studený pot.

Když zavřel poslední okenici, v místnosti nastala úplná tma. Opatrně, aby do něčeho nevrazil a neupoutal na sebe zbytečně pozornost, šmátral rukama před sebou, až našel Rybliho, a posadil se vedle něj na zem.

„Tati,“ zašeptal Rybli, „mám strach, že se nám Ecidil nikdy nepodaří najít. Hledali jsme přece už skoro všude.“

„Neboj se,“ těšil ho Pef. „Však na to nejsme sami. Možná budou mít štěstí ostatní. Ecidil nesetrvává na jednom místě. Je živý, nepředvídatelný a možná se objeví tam, kde ho budeme nejméně čekat.“ Zvenku se ozývaly tokrejské skřeky a něčí vyděšený křik, který posléze přešel v odporné bublavé čvachtání. Rybli se chytil Pefa za ruku a pevně ji sevřel.

„Kdybychom Ecidil našli my dva,“ zeptal se Rybli po chvíli, „dokázali bychom Srdce Aporveru vyléčit? Jak bychom poznali, co je správný lék?“

„Říká se, že Srdce může vyléčit jen to správné přání, něco, po čem člověk opravdu touží.“

„Já bych si přál, aby zmizely ty odporné tokrejské zrůdy,“ řekl zvýšeným hlasem Rybli. Pef mu položil ruku na ústa a výstražně zasyčel. Za dveřmi domku to podivně zachrastilo. Něco jako by škrábalo na dveře, ale pak nastalo ticho.

„Doufal jsem, že nám v Oswilu pomohou, že budou vědět, kde hledat…,“ řekl Pef sklesle.

Rybli přikývl. Chtěl otce povzbudit, ale nevěděl, co říct. Ze všeho nejraději by se vrátil domů, utekl pryč od těch hrůz, které na cestách potkávali. To, co se mu doma zdálo být tak nudné, mělo nyní sladkou příchuť jistoty a bezpečí – jak rád by pomáhal se sklizní krasořitek, hrál si před domem s placárem a podnikal výlety na okolní sloupy s Krejtem a jeho přáteli.

„Stýská se mi po mámě,“ zašeptal a Pef ho pohladil po hlavě. „Brzy se jí dočkáš,“ řekl. „Pokud tu nenajdeme žádné vodítko, poletíme domů.“ Z torny pak vytáhl dvě deky, jednu podal Ryblimu a druhou se přikryl sám.

„Odpočiň si,“ řekl a potichounku začal zpívat dávnou aporverskou ukolébavku.

„Malé slunce nad obzorem už se chystá k spánku
a to velké pomaličku otáčí další stránku…“

Za chvilku Rybli usnul. Pef napínal zrak, před očima viděl barevné kruhy a skvrny, které se proměňovaly v obrysy temných Tokrejů. Ošíval se a poposedával na tvrdé podlaze. Několikrát dostal chuť zažehnout svítící sykonu a zahnat chmury, které se na něj ve tmě snášely. Neudělal to. Dům nebyl pořádně zabedněný, Tokrejové by je mohli vyčmuchat.

Přemýšlel o minulosti a ptal se sám sebe, zda je už Rybli dostatečně dospělý a zralý na to, aby mu o ní mohl vyprávět a nevystavit přitom nikoho zbytečnému nebezpečí.

Čekala je dlouhá, bezesná noc.

Dvakrát se vystřídali na hlídce, a tak byli k ránu docela svěží. Oswil, zaplavený paprsky tří aporverských sluncí, nevypadal tak nevlídně a zlověstně jako předešlého večera. Když však narazili na první mrtvé, strach a obavy se jim opět začaly krást na mysl. Potrhaná a rozdrápaná těla ležela před pobořenými domy, ze kterých stále ještě stoupal dým. Rybli se snažil o ně pohledem ani nezavadit, ale tu a tam se neubránil a zadíval se do vyděšených očí, které jako by ho přitahovaly nějakou tajemnou silou.

„Utíkej!“ říkaly mu. „Nebo tě potká stejný osud.“

Město bylo tiché, jen jejich kroky se nesly do dálky ulicemi lemovanými zčernalým sykonovým podrostem. Po zabitých Tokrejích zbyly tu a tam hromádky zvlhlého popela, s kterým si pohrával vítr.

Rybli se neustále rozhlížel, jako by čekal, že se přece jen někdo objeví ve dveřích, zamává z okna či balkonu, ale nikde nebylo ani živáčka. Lidé z města zmizeli, pohltily je Temnoty a proměnily na své služebníky.

Stoupali k vrcholku města, k začouzené siluetě radnice. Naděje, že v troskách najdou pomoc či radu, byla malinká, ale nemohli se vzdát. Nepřekonali tu ohromnou vzdálenost od domova jen proto, aby se na poslední chvíli strachy otočili.

„Je vyléčení Srdce Aporveru jediná možnost záchrany světa?“ zeptal se Rybli, když se usadili k odpočinku. Slunce stála vysoko na obloze. Pef vytáhl z torny sušené hadovky a ostražitě se rozhlížel. Zdálo se mu, že v boční ulici zaslechl nějaký šramot. Chvíli nehybně poslouchal, pak zavrtěl hlavou a podíval se na Rybliho.

„Někteří lidé na Srdce nevěří,“ řekl, „a s Tokreji bojují. Ale pokud Srdce existuje, zabíjení Tokrejů ho neuzdraví, právě naopak. Z jejich krve povstanou další Temnoty, budou se rozpínat po Aporveru a nezastaví se, dokud nepohltí celý svět.“

Rybli okusoval hadovku a pokyvoval hlavou. Pár jeho přátel o existenci Srdce také pochybovalo. Krejto i Palner se jejich plánu najít Ecidil dokonce veřejně vysmívali. V den, kdy se posádky ve svých samoletech vydávaly na cestu, na ně posměšně volali:

„Ten, kdo hledá Ecidil, svůj rozum dávno ztratil.“

Krejto za to dostal od svého otce za vyučenou, ale jeho přístup a názory se tím nezměnily. Rybli obdivoval Krejtovu odvahu, sám ale nevěděl, na kterou stranu se vlastně připojit. Jeho otec Srdce Aporveru uctíval podle starých tradic a každé ráno jej zdravil rituálním tancem, Rybli byl však opatrný a na zázraky nevěřil. Bránilo mu v tom všechno to neštěstí, s kterým se setkali, smrt a zkáza způsobené Temnotami a jejich tokrejskými přisluhovači.

Dojedli a vydali se na další cestu. Tu a tam nahlédli do nějakého opuštěného domu. Většinou spatřili spoušť a nepořádek, někdy se ale zdálo, že si jejich obyvatelé jen odskočili něco zařídit a brzy se vrátí. Na stolech bylo prostřeno k večeři, u kamen byly srovnané hromádky nasekaných hřídelíkových polínek.

„Jaké to muselo být,“ řekl zamyšleně Rybli, „když lidé mohli snít…“

Pef sebou trhl a zamračil se. „Myslíš Věštci?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Rybli. „Ještě předtím. Když mohli snít všichni Aporveřané.“

Pef pokrčil rameny. „Svět musel být tenkrát šílený,“ řekl. „Lidé nevěděli, co je v budoucnosti čeká, bojovali o holé přežití. Kdyby nebylo Reblana a Pampirin, kdo ví, co by se s Aporverem stalo, když se Srdce poprvé roznemohlo.“

„Když dokázali najít Ecidil oni,“ řekl odhodlaně Rybli, „dokážeme to také.“

Pef se chraplavě zasmál a poplácal syna po zádech.

Blížili se k vrcholku města. Radnice byla vytesaná z gigantické sykony, měla tři obří věže s širokými ochozy, k hlavnímu vchodu vedlo dvouramenné schodiště a lávka od přilehlého kotviště samoletů. Z dálky působila radnice majestátně, když však dorazili blíž, uviděli obrovské trhliny a rozšklebené začouzené zdi.

Opatrně vystoupali po vratkých schodech a vešli do budovy. Rozlehlý sál odrážel jejich kroky, vysokými okny proudily dovnitř paprsky sluncí, pokarnová podlaha se leskla, až musel Rybli přimhouřit oči.

Prohledávali místnosti jednu za druhou, ale nenašli nikoho živého. Jen popel, prach a spálené maso. Rybli byl bledý a zrychleně dýchal.

„Počkej na mě venku,“ řekl Pef, ale Rybli zavrtěl hlavou, odkašlal si a zhluboka se nadechl. Prohledali i podzemí a nakonec vystoupali na nejvyšší věž. Pohled na zničené město byl skličující. Zešedlo, i sykony, které ještě ráno vypadaly zdravě, nyní klonily své květy k zemi, úponky zkroucené, jako by je sežehl mráz.

Na stěnách věže se objevily nové praskliny a Rybli sebou vystrašeně trhl.

„Nikdo tady není,“ řekl Pef smutně. Zdálo se, že mu pomoc, kterou v Oswilu hledal, slunce odepřela. Rozhodil nešťastně rukama a podíval se na Rybliho.

„Tamhle jsou ještě nějaká dvířka,“ řekl mladík a ukázal na výklenek v rohu místnosti. Pef se je pokusil otevřít, ale byly zablokované. Opřeli se do nich rameny a vyrazili je.

Ocitli se v malé místnůstce, v které se během nočního útoku Tokrejů pokusilo schovat několik lidí. Všechny je ale zahubily blesky Temnot, které prolétly okénkem uprostřed jedné ze stěn.

„To je archiv!“ vykřikl Pef, když si uvědomil, kde jsou. Poličky na stěnách byly plné herbářů nejrůznějších tvarů, v rozích stály stolky s držáky na svítící sykony, u kterých se dalo pohodlně studovat i v noci.

Ryblimu bušilo srdce vzrušením. Obcházel knihovnu a jako u vytržení si prohlížel starodávné svazky i soudobé herbáře. Velkou část knih sice poškodily blesky, ale i tak tolik moudrosti na jednom místě nikdy v životě neviděl. Herbář jeho otce byl útlý, popsané v něm byly jen ty nejběžnější sykony, o Aporveru a jeho historii se z něj dalo naučit jen to nejzákladnější. Často se tomu divil. „Mami,“ zeptal se jednou Lili, „jak to, že táta ví o světě snad úplně všechno, když je náš herbář tak hubený?“

„Naše osobní herbáře se ztratily, když jsme se stěhovali,“ řekla mu a zvláštně se usmála. „To, co držíš v ruce, je jen to nejdůležitější, co jsme si pak znovu zapsali.“

Rybli listoval knihami jako omámený, přeskakoval od jedné kapitoly ke druhé, od obrázků divokých sykon k mapám starých sloupů života, a když na něj Pef po nějaké době promluvil, leknutím sebou cukl, ztracený v tom fantastickém světě.

„Našel jsi nějakou zmínku o Ecidilu?“

Zavrtěl hlavou. „Ale píše se tu o Věži snů,“ řekl Rybli a ukázal na obrázek obří věže, vysoké nejméně sto padesát stínů, obklopené davem maličkých lidí.

Pef herbář vztekle zavřel. Rybli sykl bolestí, jak ho těžká kniha praštila přes prsty.

„Nemáme moc času, synku,“ řekl o něco mírněji Pef. „Brzy musíme vyrazit zpět. Pokus se soustředit na to, proč tu jsme.“

Rybli přikývl a snažil se nevěnovat pozornost tomu, co se v herbářích psalo o Věštcích, Mramokaru, Severtu a všech těch dalších pohádkových místech. Najednou se však z útrob radnice ozvala hlasitá rána, jako když plevelnatka šlehne chapadlem. Rybli vystrašeně zvedl hlavu a podíval se na otce. Po chvilce ticha se ozvala další rána. A další. Věž se začala třást jako dýchavičník. Škvíry v popraskaných zdech se zvětšily, po podlaze se rozběhla křivolaká trhlina.

„Radnice se bortí,“ vykřikl Pef. Rybli popadl jeden z herbářů, které ležely na stole, a vyběhl ven z místnosti.

„To oni nás připravili o sny?“