Z deníku investorky

Jak podnikat a nezbláznit se

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Margareta Křížová

Z deníku investorky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Z deníku investorky

Margareta Křížová

Obálka: Petr Gremlica

Foto na obálce: Kateřina Nováková

Ilustrace: Minka Dočkalová

Odpovědný redaktor: Martina Rybičková

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

Objednávky knih:

www.albatrosmedia.cz

eshop@albatrosmedia.cz

bezplatná linka 800 555 513

ISBN tištěné verze 978-80-265-0761-1

ISBN e-knihy 978-80-265-0773-4 (1. zveřejnění, 2018)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

Informace o knihách z nakladatelství BizBooks:

www.bizbooks.cz

www.facebook.com/NakladatelstviBizBooks

www.twitter.com/BizBooks_knihy

Vydalo nakladatelství BizBooks v Brně roku 2018 ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4. Číslo publikace 31 865.

© Albatros Media a. s., 2018. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

1. vydání

Napsat knížku není jen tak. Navíc napsat knížku, v níž člověk šíří moudra a rady, je ještě těžší. K tomu přičtěte autocenzuru, tohle ne, to by bylo blbý, trapný, divný, lidi by se smáli…

Až jsem si řekla: buď teď, nebo nikdy – jdu do toho. Tady jsou mé vážné i méně vážné postřehy a zážitky z podnikání a je na vás, jak s nimi naložíte. A jestli vás to čtení bude alespoň trochu bavit, budu moc ráda.

Než začnete

A kdo vám sliboval, že život je růžová zahrada?

Stále mě překvapuje, kolik lidí si stěžuje na život. To je nefér. Za co? Proč zrovna já? Tohle si fakt nezasloužím. Skoro jako: „Kdybych to byl býval věděl(a), tak bych na tenhle svět nechodil(a).“

Vždycky si říkám, jestli jsem něco prošvihla, ale fakt jsem si ničeho nevšimla. Čeká na nás snad v porodnici uvítací výbor? Říká snad někdo „Vítej v tomto nádherném světě. Slibuji ti překrásný život. Právě vstupuješ do růžové zahrady, nemohli jsme se dočkat, abychom ti sypali na cestu růžové lístky. Přeješ si snad nějakou hudbu? Máme na výběr, klasiku, jazz i rap. Vždy bude vše spravedlivé, žádná příkoří, žádné srážky s blbcem. Jak se někde blbec objeví v tvé blízkosti, hned ho poženeme dále od tebe.“?

Pokud si dobře pamatuji, nikdo takový, alespoň u mé postýlky, v porodnici nestál. Nikdo blbce z mé cesty neodháněl. Nikdo se nestaral o to, abych nikdy nepoznala stres, nervy, vztek, lítost či pocit nespravedlnosti.

Klidně brečím a vztekám se nad nespravedlností, lituju se a ptám, kdo mi posílá do cesty blbce, ale beru to tak, jak to je, a žiju si dál. A když občas zabloudím do růžové zahrady a potkám lidi moudré, inspirativní a veselé, joj, ta radost, říkám si, díky, přece jen existuje spravedlnost.

Podnikání není věda

Z rozjezdu podnikání se dělá věda a člověk má poslední dobou pocit, jako by mohl podnikat jen kandidát věd v kybernetice nebo ten, kdo se chystá na výpravy do vesmíru.

Opak je pravdou, podnikání je pořád jedno a to samé. Nabídni mi něco, co potřebuji nebo se mi to líbí, a já ti za to zaplatím.

Takže co zbývá nám ostatním, kteří nejsme kybernetici ani vesmírní inženýři? Musíme to zkusit i my, absolventi knedlíkárny neboli hotelové školy. Byznys a vaření mají hodně společného.

Musíte mít chuť a energii dotáhnout kýžený recept do finále.

Musíte mít alespoň základní nádobí a náčiní, ale nemusíte mít vytuněný robot za 15 tisíc korun. Stačí ruční šlehač.

Musíte mít dobré ingredience, bez těch lze vařit jen těžko. Základní znalost toho, co chcete dělat. Například že bábovka se obvykle nevaří z květáku a petržele a že do kynutého těsta se dává droždí. Stejně tak musíte vědět, že na jaře je nutné zasít, abyste mohli v létě sklízet, pokud se rozhodnete otevřít si zahradnictví.

Je potřeba mít trpělivost a disciplínu. Maso se prostě neupeče za dvacet minut, ani kdybyste ho na kolenou před troubou prosili, a stejně tak svůj byznys nerozjedete za týden, ani kdybyste se přetrhli.

Disciplína a mírná pokora jsou nezbytné. Občas jsem v kuchyni machrovala a ingredience přidávala od oka, tady trochu mouky, tady máslo od oka, a… ono se to zdrclo. Na druhou stranu i trocha improvizace někdy neuškodí, jen je třeba vědět jak. Mouku zásadně neprosívám a jde to taky, máslo nepřepouštím, protože úplně nevím jak, a rozpuštěné a nepřepuštěné máslo je taky fajn, pořád je to máslo.

A nakonec trocha skromnosti. Rozhodně neplatí pravidlo, že vařit skvělé pokrmy je možné jen v luxusní, obrovské a perfektně zařízené kuchyni. Pokud je kuchař ňouma, uvaří zase jenom blaf. Vzpomeňte si na školní jídelny: v obrovských vybavených kuchyních se vařila UHO (univerzální hnědá omáčka) a průsvitná koprovka.

Naopak v malé a prakticky zařízené kuchyni vykouzlí kreativní kuchař zázraky. Takže ani luxusní kuchyň, ani kanceláře na Wall Street, případně na jiné hlavní třídě, nejsou zárukou úspěchu.

A ještě jedna věc: prezentace.

Můžete vařit jak pánbůh nebo Julia Child, ale pokud to fláknete na oprýskaný talíř, přidáte příbor z hliníku, smůla. Ale naložte obyčejnou, do křupava upečenou vepřovou na hezký talíř, přidejte pár knedlíků, zelí bílé, kousek dál červené. Hezký příbor a lněný ubrousek a vedle orosenou sklenici piva. I kdyby knedlíky byly trochu gumózní (ale fakt jen trochu), je velká šance, že sklidíte úspěch.

Stejné je to s vaším byznysem – je rozhodující, jak o něm budete mluvit. Budete-li za uspávače hadů, nikdo vám nebude věnovat pozornost, ani kdybyste vymysleli boty s navigací. Ale když z vás bude čišet energie a nadšení a bude zjevné, že už jste se zvedli z gauče a něco udělali, je velká šance, že vás někdo vyslechne – a buď u vás nakoupí, nebo do vás bude investovat.

Tak hurá do kuchyně, začínáme. Uvařit něco malého na začátek zvládne každý. A nemyslím jenom čaj nebo vajíčka.

Jak zatočit se strachem v kuchyni i v byznysu

Strach je vlastně zvláštní věc. Všichni o něm mluví, nikdo ho nikdy neviděl, ale každý ho má. Opravdu, úplně každý zažil někdy strach, a kdo tvrdí, že ne, má poruchu paměti, nebo je lhář. Máme strach, že to nevyjde. Strach, že si o nás sousedi, rodina, známí a kdoví kdo ještě budou myslet, že jsme trapní, že jsme vždycky byli trochu divní. Máme strach, že se nám lidi budou smát. Máme strach z neúspěchu. Máme strach, že se nám zdrcne omáčka, nepovedou se knedlíky a nevykyne těsto. To všechno se klidně může stát, ale jestli máme strach, nebo ne, na výsledek zas tak velký vliv nemá.

Existuje řada návodů, kurzů a knížek, jak se zbavit strachu. Mám pro vás jednu zprávu: strachu se nezbavíte. Můžete se s ním tak maximálně naučit žít. Můžete se naučit, aby vás strach neparalyzoval. Můžete se naučit říct: „Jasně, vím, že jsi tady, stojíš vedle mě, zbavit se tě úplně nemůžu, ale nezblázním se.“

Strach jsem měla dřív často, teď už trochu míň, ale pořád je to můj věrný společník. Když jsem studovala hotelovou školu, hodiny vaření vedla profesorka, z které měl strach úplně každý. I pánve v kuchyni se třásly hrůzou. Navíc každou hodinu tahle podivná osoba v blond paruce zahajovala proslovem o tom, jak jsme nemožní a stejně nic kloudného neuvaříme. Bála jsem se i natočit vodu do hrnce, natož zadělat těsto. Přestala jsem se bát až v momentě, kdy na mě deset minut ječela, protože našla v mém salátu brouka. No, brouka… Malinkatého broučka. Ječela tak dlouho, až už jsem si řekla, že horší to být stejně nemůže a víc ječet nejde. Z vaření jsem v pololetí dostala za tři, ale kupodivu šel život dál, zeměkoule se stále otáčela a i přes nález brouka v salátu jsem našla práci i manžela, kterému to nevadilo a dodnes mě považuje za obstojnou kuchařku.

Další strach jsem zažívala v době svých podnikatelských začátků: měla jsem panickou hrůzu z mluvení na veřejnosti. Byla to hrůza, která mě paralyzovala. Noc před vystoupením jsem nemohla spát a bylo mi zle. V momentě, kdy jsem měla předstoupit před lidi (myslím tím například dva lidi) a začít mluvit, mi docházel vzduch v plicích a nemohla jsem dýchat. Srdce mi tlouklo tak, že to muselo být slyšet i venku na ulici, a chytaly mě křeče do čelistí. Něco a nějak jsem ze sebe vysoukala, ale myslím, že posluchači trpěli víc než já a bylo jim za mě trapně. Moje úžasná americká kolegyně (která měla od útlého dětství ve škole předmět rétorika) řekla: „Žádná sláva, ale příště to bude lepší.“ „Jak lepší? Právě jsem málem prodělala infarkt, srdeční zástavu, smrt udušením – a budu to zkoušet příště? Ani náhodou!“

A to jsem se mýlila. Zkusila jsem to ještě mnohokrát. Ještě mnohokrát jsem se třásla strachy, zkoušela nervy tišící léky, sklenici vína, půllitr piva, a nakonec jsem to překonala. Dneska už se nezajíkám a srdce mi tluče jen občas. A přesto, devětkrát mluvím na veřejnosti a jsem starý mazák, po desáté se něco stane, v první řadě sedí někdo, kdo mě provrtává pohledem typu „no tak se předveď, ty chytrá“ a… srdce tluče jak o závod, nestačí mi dech, mám strach. Dneska už vím, že má strach jedině z toho, když o něm mluvíme nahlas. Že klidně řekneme nahlas „mám strach a bojím se tak, že už to víc nejde“. Tohle strach úplně nesnáší. A proto, postavte se před zrcadlo (ideálně když jste doma sami), pěkně se na sebe podívejte a říkejte: „Mám děsnej strach, hrůza mě jímá, že chci rozjet byznys a ono se to třeba nepovede (a i kdyby ne, tak se povede něco jinýho), mám strach, že si u mě nikdo nic nekoupí (pokud budete prodávat to, co lidi chtějí, proč by si to nekoupili), že když se to nepovede, pomluví mě sousedi a známí (pomluví vás tak jako tak, tak co). Mám strach, že tchyně řekne, že mi vždycky říkala, ať se do ničeho nepouštím (a protože už jí máte plný zuby, prostě to zkusíte, aby měla vztek, a navíc, co když nemá pravdu?).“

Jestli budete mluvit před zrcadlem úplně klidně, nebo budete řvát na celé kolo, záleží pouze a jenom na vás. Ale až tenhle proslov dokončíte, zjistíte, že je vám líp, že strach tam sice pořád je, ale už to není ten sebejistý namachrovaný strach, ale je tak nějak menší a není si sám sebou tak jistý.

Snad jen jedna rada, když dovolíte. Pokud stojíte před zrcadlem a křičíte „mám strach, protože jsem si půjčil od lichvářů milion, a pokud ho nesplatím do dvou měsíců, nejspíš mi seberou střechu nad hlavou“, chápu, že se bojíte, já bych byla strachy bez sebe. Bude asi lepší, když si od lichvářů půjčovat nebudete, protože v takovém případě byste mohli opravdu skončit pod mostem a toho se bojí skoro každý.

Přečtěte si knížku Bůh chodí po světě vždycky inkognito; nebojte se, není to biblické čtení, naopak moc pěkná knížka o tom, jak nedělat ze strachu vědu. Je taky dobré se vždycky sám sebe zeptat, co nejhoršího se může stát, a pokud to není ta střecha nad hlavou… tak co?

A ještě můžete napsat STRACHU dopis. Přikládám svůj. Ten nápad není z mé hlavy, ale z hlavy Elizabeth Gilbert, autorky Jíst, modlit se a milovat (v originále Eat, pray and love) a z jejího podcastu Magic lessons. Je moc fajn.

Dopis vlastnímu strachu

Strachu, [samozřejmě nepíšu drahý, ani milý, ani vážený, to dá rozum]

píšu ti, protože tě mám. Mám tě, téměř každý den, a často už dopředu, někdy dokonce ani nevím proč, ale prostě tě mám. Sedíš mi v žaludku a evidentně se nemíníš nikam hnout, proč taky, když mě znova a znova vždycky tak pěkně vyděsíš. Často se ti povede mě odradit od věcí, které bych klidně zvládla, ale kvůli tobě se o ně ani nepokusím, protože tě mám. Pochopila jsem, že tady prostě budeš, i kdyby čert na koze jezdil. Pochopila jsem, že je těžké tě chytit pod krkem, když žádný nemáš. Těžko tě nakopnout do zadku, když žádný nemáš (alespoň myslím). Tudíž buď si tu, dřep si tu, tetel se blahem, že se tě nemůžu zbavit. Budu prostě dělat, jako bys nebyl. Občas ten souboj prohraju, máš totiž rafinované metody, jak o sobě dát vědět. Můžeš mě děsit, můžeš mě lekat, můžeš se mi škodolibě chechtat, můžeš o mě pochybovat, zrazovat mě, vymýšlet strašidelné teorie, proč to nedopadne, všechno zkrachuje a nic nevyjde tak, jak má. Vlez mi na záda, zalez, táhni, zmiz [případně nasaďte i silnější kalibr]. Jestli se člověk bojí, nebo ne, je pořád za jedny peníze. Od teď konec. Žádné rochnění v hrůze, co se stane. A co s tím naděláš? Vůbec nic. Nic mi nesebereš, nemáš ruce. Nic nevymyslíš, nemáš hlavu. Pořád jen ten otřepanej starej strach, žádný inovace, žádný aplikace, nemáš ani web, ani mobil, a jestli jsi do teď vystačil s , tak to už je dneska, milej zlatej, over.

Klidně občas prokrastinujte

Prokrastinace je módní slovo. Je to ale úplně obyčejná lenora, odkládání věcí na potom neboli „co můžeš udělat dnes, odlož na pozítří a máš dva dny volno “.

Z prokrastinace se stal démon. Kdo prokrastinuje, je odsouzen k zavržení, nikam to nedotáhne a je lůzr.1 Ovšem pokud přijmeme fakt, že nejsme roboti, což dále ještě mnohokrát zopakuji, můžeme si občas klidně zaprokrastinovat, ležet chvíli (slova občas a chvíle jsou důležitá), malinko lelkovat nebo si jen tak koukat kolem sebe. Svět se nezboří – pokud nebudete prokrastinovat v jednom kuse.

1 Anglicky looser neboli ten, který nikdy nic nedokázal, a ani nedokáže.

Co je dobré si přiznat

Že téměř všichni řešíme to samé.

Že málokdo je robot, superžena, supermuž, supermanažer, supermanažerka, nadsamec a tak…

A že všichni jsme jenom lidi.

Klidně prokrastinuju.

Dělám chyby, vyčítat si je sice můžu, ale vyjde to na stejno, jako když si je nevyčítám.

Měla jsem období, kdy jsem se cítila jako supermanažerka. Moje úžasná americká kolegyně mi věnovala aktovku. Bylo to v roce 1991. Málo žen tehdy chodilo s aktovkou. Lidi koukali a já se tvářila, jako že „jsem důležitá, jsem manažerka a zásadně nedělám chyby“. To trvalo pár měsíců, pak už se nikdo nekoukal, protože s aktovkou začal chodit kde kdo. Párkrát jsem narazila, občas mě někdo právem utřel, protože jsem nebyla zas tak chytrá, jak jsem si myslela. Ale makala jsem na sobě, byla jsem na sebe pes, nečetla brak, ale jen chytré knížky, přemýšlela o byznysu na každém kroku, kupovala si jen motivační čtení a sledovala výhradně CNN a BBC News. Tak to už je teda dávno pryč. Už nežiju jako robot.

Občas závidím.

Občas piju víc Prosecca, než bych měla.

Někdy se dívám na stupidní pořady v televizi, případně civím do zdi nebo do blba.

Googluju sama sebe.

Někdy si dám chleba se sádlem.

Mlčím, když mám mluvit, a mluvím, když je lepší být zticha (i když tohle už se pomalu odnaučuju).

Ale žiju.

Mimochodem, jestli máte pocit, že jste jediní na celém širém světě, kdo nemá ve svém chytrém telefonu aplikace na zvýšení výkonnosti, nepanikařte.

Já taky ne. Teda pár jich mám, ale jinak pořád používám svoje to-do-listy a Evernote. Na ten nedám dopustit od té doby, co jsem byla u Daniela Gamrota (danielgamrot.cz) na kurzu, kde mi vysvětlil, jak se Evernote používá. Píšu si a nahrávám do něj poznámky a používám webclipper neboli co si chci uložit z internetu teď a přečíst později, i když nebudu online.