Stinná místa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Daniel Barták

Stinná místa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Daniel Barták, 2019

Cover © Marek Pařízek, 2019

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2019

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-7597-548-5

ISBN e-knihy 978-80-7597-594-2 (1. zveřejnění, 2019)

Poděkování všem, kteří se podíleli na vzniku téhle knihy:

Alena Melníková, Juraj Štubner, RNDr. Jindřich Fanfrlík Ph.D., Petr Tychtl, Petra Niederlová, Iveta Poláčková, David Endrýs a Jakub Kukla.

PROLOG

Tam bude pláč a skřípání zubů.

Matouš 13

/ PŘED ČTYŘICETI LETY /

Do jámy v jižní části kněžiště kostela svatého Jana Křtitele mířil poslední mrtvý. Dvojice biochemiků stojících nad ní sledovala, jak nebožtík sjel po schodech a zarazil se o další těla.

Muži se podívali jeden na druhého a v očích se jim objevila stejná otázka: Snad odtud nevylezou? Přes hlavu měli natažené ochranné masky, na sobě speciální oděvy, které je měly, jak pevně doufali, ochránit před tím, co ty v jámě přivedlo až na její dno.

Ještě před několika hodinami vůbec netušili, co se děje, a upřímně, nevěděli to ani teď. Někde se stala chyba a jejich pacienti, které posbírali, kde se jen dalo, začali v obrovských bolestech umírat.

Zpanikařili. Zvlášť když dva jejich starší kolegové manželé Nowakovi odjeli na konferenci ve východní části Berlína a nemohli se s nimi spojit. Ti dva, kteří jako jediní přesně věděli, kdo za tímhle vládním projektem stojí, kdo je poslal do tohohle města duchů, kde takřka nikdo nežil a které ani pomalu nebylo na mapě, je nechali na pospas hrůznému pohledu na umírající a výčitkám svědomí. A zřejmě i lidem z ministerstva, pokud za sebou dobře nezahladí stopy.

Starší z biochemiků, Jaroslav Moučka zvaný Jarin, se otočil k desce, pod kterou ten mladší – úplnou náhodou – nalezl vchod do podzemní chodby. Chtěl se k desce sklonit a zakrýt jí díru, místo toho se do ní ještě jednou podíval. Peklo! Takhle přesně si ho vždycky představoval. Zmar a utrpení uvnitř temné jámy.

Pokřižoval se tak, aby to nikdo neviděl, a začal se modlit.

Takhle to přece nemůže skončit. Ti lidé neměli umřít, mělo se jim pomoct. A pak dalším a dalším. Pokoušeli se o průlom v medicíně, takřka o zázrak. Ale ty, jak si dnes s hrůzou uvědomil, se jen tak nedějí. Ani na posvátné půdě ne.

Po tvářích mu kanuly slzy, začínal se hroutit. Nikoliv nad osudem těch mrtvých, ale svým. Měl rakovinu a jediné, co mu mohlo pomoci, byl vir, kterému ještě ani ne-

dali jméno. Když viděl, jak skvělé mají výsledky, neváhal a aplikoval si ho do těla.

Teď věděl, že udělal chybu. To, co se dnes na faře stalo, bylo pro něj zdrcující. Tušil, že ho zřejmě čeká stejný osud jako ty dole, jen nevěděl kdy. Rozhodně dřív, než kdyby to nechal být. Měl vůbec čas se ještě o něco pokusit a svůj osud zvrátit? Věřil, že ano.

Za ním se ozvalo šustění papírů, které ho přimělo k tomu, aby se otočil.

„Co to děláš?!“ obořil se Jarin na mladšího kolegu, jenž k jeho smůle byl synem manželů Nowakových, kteří to tu měli na povel. Jmenoval se Herold a Jarin ho už od začátku nemusel.

„Končíme, Jarine, uf fe f tím fmiř,“ řekl Herold.

„To nemůžeme. Musíme pokračovat. To vyřešíme, vždyť jsme byli tak blízko,“ prosil Jarin, ale papíry do díry padaly dál. Překročil tedy díru a strčil do kolegy, který udělal čtyři kroky zpátky. Pak se rozkročil tak, jako by říkal „Jen přes moji mrtvolu“, a zařval: „Nech toho, jsem ti řek!“

Jarin nechápal, co si to ten dvacetiletý cápek vůbec dovoluje. Vždyť ani neměl být součástí projektu. Kdyby nebylo jeho rodičů... Nesnášel protekční parchanty a zvlášť jeho.

„Dej mi ty dokumenty!“ řekl a natáhl k Nowakovi ruku. „Neblázni, foudruhu. Nevidíš, co fe tady děje? Je konec. Každou chvíli může na dveře zaklepat někdo z lidí z ministerstva a co pak? Měli fme jen jednu šanci. Zklamali fme. Další už nám nedají.“

„Ale vždyť nám stačí málo. Neblázni a dej mi ty papíry!“ Jarin udělal krok, natáhl se pro ně, ale papíry se začaly snášet k zemi jako padající sníh. Chtěl se pro ně sehnout, sesbírat je; místo toho zkameněl. „Co to děláš?“ řekl a nevěřícně vytřeštil oči. Mezi ním a kolegou se objevila hlaveň pistole.

„Dobře vím, o co ti jde, a je mi to líto. Ale opravdu končíme.“

„To nemůžeš!“ Jarin cítil, jak strašně se potí. Nejraději by ze sebe ten ochranný oblek strhal, ale neměl čas.

Vtom se ve střelcově druhé ruce objevila kostka a začala zní pomalu sklouzávat. Vzápětí opustila dlaň a za neustálého točení padala dolů.

„To přece nemyslíš vážně?“ vyštěkl Jarin. Dobře věděl, co to znamená. Sám byl už několikrát svědkem toho, že Herold nechal rozhodnutí na téhle hračce. Jak dětinské. Přesto ji nespustil z očí.

Kostka dopadla na dlažbu, několikrát se od ní odrazila. V jednu chvíli se zdálo, že se ztratí pod papírem, ale nakonec se na jiném zastavila.

Jarin zaostřil pohled. Šestka! Aniž tušil, co to znamená, objevil se mu na tváři úsměv. Šestka! To může být jenom dobré.

Podíval se na Herolda a ve stejnou chvíli naplnil kostelní loď ohlušující výstřel. Kulka prolétla maskou a zasáhla Jarina pod nosem. Ten udělal dva kroky dozadu, s třetím se pod ním otevřelo peklo.

Muž s pistolí začal sbírat rozházené papíry na hromadu. Rozhodl se jinak. Raději je na faře spálí, než aby je nechal jen tak pohozené v podzemní chodbě, a to i přesto, že o ní zřejmě nikdo další nevěděl. Pořád se totiž nemohl zbavit pocitu, že by to pro něj mohlo být nebezpečné.

PRVNÍ ČÁST

Tu vyšli jsme a zřeli jsme zas hvězdy.

Dante Alighieri, Božská komedie – Peklo

(překlad Jaroslav Vrchlický)

/ SOUČASNOST /

Den první

Jmenuju se Pavel Horváth a s tím čutálistou z Plzně nemám nic společného. No... nemám. Řekněme, že vypadám jako jeho posezonní model, který přestal běhat a narostlo mu břicho. Mě se tohle oplácané tělíčko drží celoročně, ale nestěžuju si.

Přitom pohybu mám dost. Jako neřidič, zřejmě poslední svého druhu, se nachodím, až běda. Denně tak pět kiláků, často i víc. A v práci, kde dělám instalatéra-topenáře, si taky pěkně máknu.

I tady v Dřímotě, kde lišky dávají dobrou noc, chodím pěšky. Ale abyste mě špatně nepochopili, moc mě to nebaví, po pravdě to nesnáším. Akorát mi to přijde lepší než s těma pošukama za volantem sdílet silnici.

Dnes mě do městečka vytáhl hlad. Jak jinak. Naštěstí to z mého nového domu, který jsem zdědil po otci, není zas tak daleko. Lesem nějakých pětadvacet minut. Pohoda.

Bohužel Dřímota nepatří mezi místa, kde by se dalo vybírat z tuctu obchodů napěchovaných zbožím. Městečko čítající podle mého odhadu nějakých dvě stě, tři sta obyvatel nemá ani vlastní Vietnamce. A město bez Vietnamců prostě není ani město, nýbrž prdel zakopaná!

No, a tak člověk musí vzít zavděk smíšeným zbožím, jehož sortiment není zrovna pro náročné. Spíš to tu vypadá, jako by ho zrovna vyrabovali. Regály poloprázdné, obsluha nesympatická, skoro jako bych ji otravoval.

Kam jsem to proboha vlezl?

Nedalo se nic dělat. Najíst jsem se musel, a tak jsem si naporoučel půl kila točeňáku, majonézu, chleba a pár lahváčů. Měli jen Březňáka, no to mě poser. Kdo takovou břečku, s Leninem na etiketě, může vůbec pít? Když ale není nic jinýho... Strčil jsem jich do košíku hned deset a přidal kousek tohohle, špetku tamtoho a pytlík támhletoho, aby bylo na večer co chřupat.

Obtěžkán přeplněným batohem a dvěma igelitkama jsem přeběhl hlavní ulici a zastavil se před hospodou, odkud jsem poprvé zahlédl věž kostela vykukující nad baráky.

Neměl jsem v plánu tady zůstat déle, než bude nezbytně nutné, nicméně okouknout jsem to tu musel. Málokdy se vám totiž poštěstí, že se ocitnete na místě, o kterém na netu nepíšou nic nebo jenom to, že je. Proto jsem vkročil do putyky.

Už jak jsem překročil práh hospody U Legionáře, vnímal jsem určité signály, nabádající k okamžitému zařazení zpátečky. Jenže to bych se musel poslouchat a nemyslet jen na jedno orosený.

Ve vzduchu se vznášelo cosi divného. Cítil jsem to, a přesto – nebo právě proto – jsem neodešel. Podivnou atmosféru poloprázdného lokálu umocňovalo tlumené osvětlení a za výčepem stojící muž, s ježatými stříbrnými vlasy a knírkem ve tvaru obráceného U. Připomínal nasranýho mrože.

Pozdravil jsem a prošel lokálem do zapadlého koutu u záchodů, kde jsem se posadil. Naskytl se mi tak dobrý rozhled po místnosti a zároveň jsem na sebe zbytečně neupozorňoval. Už takhle se na mě lepilo víc pohledů, než bych si přál, a moc přátelské nebyly. Jediný, kdo si mě nevšímal, byl personál. Nevadí, aspoň jsem si to tady mohl okouknout.

Čelo místnosti zdobili na zdi namalovaní legionáři sedící v zimních kabátech na jednom koni. Z malby, na několika místech popraskané, vyzařoval podivný neklid.

Kresba mě vtahovala do sebe, až jsem na mlhavý okamžik uvěřil, že vnímám houpavý pohyb koně, křupání sněhu a tlumený hovor mužů. O čem se baví, jsem však neslyšel.

U Legionáře? Proč jen u jednoho? Znělo to líp, ale k tomu druhému to nebylo fér.

Pohledem jsem sklouzl na poněkud vybledlou brčálovou malbu, která pokrývala zbytek lokálu. Tahle hospoda tedy měla atmosféru. Zvláštní, pochmurnou, do které perfektně zapadali její hosté s poněkud sepranými svetry, košilemi a se zarudlými nosy smutných klaunů.

„Tak co to bude?“ oslovila mě osoba přiskřípnutým hlasem, která se zničehonic objevila nade mnou.

Jako by mi někdo dal na výběr, projelo mi hlavou, ale nahlas jsem řekl pouze: „Pivo.“

Starší žena s prsy, že by mohla kojit z mostu vodníky, se otočila a pomalým krokem zamířila k výčepu. Chvíli jsem pozoroval její dlouhé vlasy a kypré boky, jak se v rytmu neochoty vzdalují, abych se v myšlenkách vrátil k dnešnímu odpoledni.

Něco po druhé jsem vystoupil asi kilometr od baráku z bílé Fabie, když jejímu řidiči, bývalému tchánovi, těsně předtím zazvonil mobil. Nemusel jsem se ani ptát, kdo volá. Stačilo se zaposlouchat do toho hysterického řevu, který vycházel ze sluchátka a bylo mi to jasné. Janička!

Nechápal jsem, kde se ta kráva dozvěděla, že mě Bohouš veze do Dřímoty. Mohl jsem děkovat pánu Bohu, že už jsme byli skoro v ní. Protože on by mě klidně nechal někde v lese nebo mezi poli, jen aby ji nemusel poslouchat.

Bohouš byl totiž klasickej podpantoflák na druhou. Bál se jak manželky, tak dcery a miloval mě, protože jsem se jim dokázal postavit a nenechal na sobě dříví štípat.

V duchu jsem si odplivl. Hrozná famílie, ještě že jsem se do ní nepřiženil.

Zamával jsem tedy Bohoušovi na rozloučenou a začal špacírovat k Dřímotě. To, že jsem v ní, jsem si uvědomil ve chvíli, kdy mě obejmul tíživý pocit a já se zastavil. Vůbec jsem nechápal, kde se vzal a proč. Prostě tu byl, v břiše, v nohou... v celém těle. Chtěl jsem se vrátit, dokonce jsem se i otočil, když ten pocit zmizel. Netušil jsem, co si o tom mám myslet. Podíval jsem se na přeškrtnutou značku Dřímota, na druhé straně silnice stál jen holý sloup.

Ještě nějakou dobu jsem tam bezmyšlenkovitě stál, ale nakonec jsem přece jen pokračoval dál k domu, o kterém jsem ještě donedávna neměl ani páru. Stejně jako o Dřímotě, kterou nejspíš musel objevit až můj biologický otec, protože do té doby o ní nikdo nikdy neslyšel.

Jak jsem tak bloudil ve vzpomínkách, vůbec jsem si nevšiml, kdy se na stole objevilo pivo. Z půllitru na mě civěl Březňák a já měl na okamžik pocit, že jsem se objevil na tom nejhorším místě na světě.

Co naplat? Žízeň jsem měl, o tom žádná, a tak jsem ho vypil na ex. Položil jsem půllitr na stůl a začal pohledem hledat servírku. Jen co jsem ji uviděl, zamával jsem na ni a zavelel: „Ještě jedno.“

Odsunul jsem prázdný půllitr stranou a přemýšlel o svém biologickém otci, kterého jsem v životě neviděl. Jak dlouho ho asi muselo žrát svědomí, že na svůj hřích z mládí nezanevřel a zmínil ho v poslední vůli? Nebo snad nezbyl nikdo, komu by majetek odkázal? Těžko říct. Jedno jsem věděl určitě. V hlavě to neměl v pořádku. No řekněte, kdo si koupí barák na místě, kde točí takovou břečku?

Rozhlédl jsem se po hospodě. Těch pár hostů, co tu ještě před chvílí sedělo, odešlo, jen nalevo u stolu zbyl jeden z klaunů a kousek od výčepu nasával nově příchozí muž v kostkované košili.

V koutě za mnou vrzla židle.

„Je tady volno?“ zeptal se asi šedesátiletý pán vsaku. Vlasy měl šedivé, prořídlé, vousy bezchybně upravené. Přes ruku přehozený kabát a šálu, v druhé držel skleničku.

Chvíli jsem na něj nechápavě zíral, ale pak jsem přece jenom pokynul hlavou, aby vzal místo. Těžko říct, proč jsem to udělal. Možná v tom byla kapka vypočítavosti.

Když se mu zmíním, že prodávám barák, třeba by věděl o někom, kdo by mohl mít zájem. Člověk nikdy neví.

Přehodil svršky přes opěradlo volné židle a posadil se na druhou.

Co tady tenhle typ vlastně dělá? Neměl by spíš sedět někde v kavárně nebo v křesle pánského klubu? To by tady nejdřív nějaký museli mít, uchechtl jsem se v duchu a pozoroval, jak s malíčkem nahoru dopíjí. Vlastně ani to fajnový pití mi do tohohle pajzlu nepasovalo, stejně jako on.

Položil skleničku na stůl a upřel na mě své kdysi pronikavé modré oči. Jenže dnes už modré studánky dávno vyschly a nahradil je temný kal. Zvlášť v oblasti bělma. Nic podobného jsem v živote neviděl. V jednu chvíli jsem se přistihl, že na něj prachsprostě civím, jako by měl lepru. Provinile jsem proto uhnul pohledem.

Jenže on na mě pořád čuměl a mně už to přestávalo být příjemné. Co chce? Vytočit mě? Proč? Co jsem mu udělal? A zřejmě by se mu to i podařilo, kdyby se u nás nezastavila výčepní a nestrhla na sebe pozornost.

„S dovolením,“ hlesla, položila na stůl Lenina a dodala: „To je poslední, budeme zavírat.“ Udělala na lístek čáru a šla si po svém.

Otočil jsem se na neznámého, který ze mě nespouštěl oči.

„Můžete mi říct, o co vám jde?“ řekl jsem a začal litovat, že jsem mu dovolil si přisednout.

„Dám vám dobrou radu. S tímhle obličejem se tady moc neukazujte. Mohl byste přijít k úrazu,“ řekl a postavil se.

Nechápavě jsem na něj zíral. Strašně se mi rozbušilo srdce, takové sucho v ústech už jsem dlouho neměl. Co to má znamenat?!

Muž si sebral ze židle kabát a prostě šel pryč.

Nemohl jsem se ani pohnout. Úplně mi vyrazil dech.

Když jsem se konečně vzpamatoval, mířil už z hospody ven. Zvedl jsem se, vzal si bundu a za ostré chůze se do ní nasoukal. Z náprsní kapsy jsem vyndal peněženku. Mrož zrovna obcházel výčep, vyšel mi v ústrety. Nejspíš si myslel, že mu chci zdrhnout bez placení. Takřka v poklusu jsem vylovil dvě padesátikoruny a strčil mu je do ruky.

„To je dobrý,“ řekl jsem a než se stačil vzpamatovat, už jsem stál před hospodou.

Tam na mě čekala zima prostupující takřka hmatatelnou tmou. Světlo jako by z městečka uteklo. Pouliční lampy ani zářivky za okny okolních domů nevydaly jediný hřejivý paprsek. Svítilo se pouze v hospodě.

To šli všichni tak brzo spát, nebo čekají nálet?

Ina ulici to vypadalo jako po vymření, ani pes neštěknul. A elegán? Samozřejmě fuč! Jen klid a mír, z kterého se mi dělalo špatně. Co je to proboha za místo?

Nezbývalo než pokrčit rameny a hodit to celé za hlavu.

Honit po ulicích nějakého blázna přece nemělo smysl. Nechal jsem se zbytečně vyprovokovat. Takových blbů jako on jsou všude mraky. Zkoušejí, co vydržíte, aby se s vámi pak mohli porvat. Ale co chtěl on? Ani na to, že by se chtěl prát, nevypadal. Tak proč? Lidi jsou divný.

Možná hospodský by mohl vědět, s kým jsem měl tu čest, ale to mohlo klidně počkat.

Zamířil jsem domů.

Nedošel jsem dál než k první spící lampě a už jsem se zase vracel. Nákup! Já pitomec. Zůstal v hospodě pod stolem. Ten frajer mě tak rozhodil, že jsem na něj úplně zapomněl. Co není v hlavě, musí být v nohách. No nevadí, aspoň to s Mrožem v klidu proberu.

Došel jsem k Legionáři a vzal za kliku. Dveře se ani nepohnuly! Co je? Dělají si ze mě prdel? Odstoupil jsem a nevěřícně se na ně podíval. Vždyť ještě před chvílí... Znovu jsem zalomcoval klikou. Zamčeno! Vzpomněl jsem si na to, jak říkala výčepní, že budou zavírat. Do háje!

Přesunul jsem se nalevo k rozsvícenému oknu. V tu chvíli uvnitř někdo zhasl a mě přikryla naprostá tma. Paráda, nic lepšího jsem si nepřál.

„Hej! Slyšíte! Mám tam nákup,“ zařval jsem a zabušil na sklo. Nic! Cloumal mnou vztek, který jsem zacílil zpátky na dveře. Tři rány pěstí s nimi zatřásly, ale ani pak se nikdo neobjevil. Znovu jsem vzal za kliku. Ta se mnou bohužel už taky nekamarádila a vyklouzla mi ze zpocené dlaně.

„Do hajzlu! Otevřete! Nechal jsem tam tašky s jídlem!“ zařval jsem. Muselo mě být slyšet na celou Dřímotu, s těmi uvnitř to ani nehnulo. Co je to za lidi? Jestli do minuty neotevřou, vykopnu ty zkurvený dveře z pantů.

Dřív, než stanovené ultimátum vypršelo, zavadil jsem nohou o něco, co zacinkalo. Lahváče?! Vytáhl jsem z kapsy džín mobil a posvítil si. Batoh a tašky s mým nákupem byly opřené o zeď, jako by se nechumelilo.

Vyndal jsem z batohu baterku, kterou jsem si chytře zakoupil v samoobsluze, a zběžně nákup zkontroloval. Nic nechybělo.

„Jděte do prdele,“ štěkl jsem ke dveřím, abych ze sebe vypustil aspoň trochu páry a hodil batoh na záda. Zamířil jsem k domovu.

Ploužil jsem se po lesní cestě, když mi v kapse začala vyhrávat Metallica. Vytáhl jsem z kalhot Samsung, jehož ochranná folie už byla na několika místech popraskaná, a ušklíbl se. Aleš PýČa, stálo tam. Aleš se ve skutečnosti jmenoval Pýcha a spolu jsme ještě donedávna vlastnili firmu nazvanou PH Install. Jenže po tom, co mi ten hajzl proved, jsem ho přejmenoval na PýČu a nejraději bych ho ze svého života vymazal úplně.

„Tak na tebe, kamaráde, nemám náladu,“ řekl jsem do tmy a strčil zvonící telefon do kapsy. K zděděnému domu zbýval necelý půl kilometr. Přidal jsem do kroku.

Den druhý

Ráno jsem se po snídani v kuchyni vrátil do prvního patra, kde jsem se v jednom ze dvou pokojů zabydlel. Položil jsem zpola vypitý šálek kávy na zem a sedl si do tureckého sedu k vypnutému laptopu. Spustil jsem ho a po krátkém čekání začal bezcílně brouzdat po internetu.

Pacient dostal lebku z 3D tiskárny. Mladá řidička nabourala zaparkované auto. Nadýchala 2,45 promile. Sparta si na jaře v Evropské lize nejspíš nezahraje.

Samý blbosti, který mě hodnou chvíli odváděly od skutečný práce, hlavně kvůli tomu, jak pomalu se načítaly. V jednu chvíli jsem měl chuť počítač vzteky vypnout, ale kupodivu se vzpamatoval. Tedy v uvozovkách. Žádný vysokorychlostní zázrak se rozhodně nekonal.

Znovu jsem požádal Google, aby mi konečně něco prozradil o Dřímotě. Stejně jako dříve byl i tady na informace tohoto druhu skoupý. Už jsem se chtěl kouknout někam jinam, když jsem uviděl odkaz, kterého jsem si předtím nevšiml.

Propadlá zem před kostelem vydala děsivé tajemství, hlásal titulek nějakého blogu a donutil mě na něj kliknout. Bohužel počítač přestal komunikovat. Signál se ztratil a já měl chuť do toho kopnout. Zdálo se, že v Dřímotě, jako asi na jednom z posledních míst v republice, nemají pokrytí.

„Dementi!“ vyštěkl jsem a zavřel laptop. Po těch několika minutách v tureckém sedu mě začala bolet záda, a tak jsem se zvedl. Protáhl jsem se a přemýšlel víc o jídle, než že bych se do něčeho pustil. Rozhlédl jsem se po pokoji.

V rohu ležel starý zelený batoh, kolem kterého se válely rozházené svršky. Uprostřed místnosti nafukovací matrace přikrytá dekou, u její hlavy lampička, počítač a Wi-Fi router, který, jak se zdálo, mi byl takřka k ničemu. Toť vše, co jsem si přivezl z Prahy.

Kromě mých věcí a koberce a záclon jsem v pokoji nic nenašel. Přišlo mi to zvláštní. Po pravdě jsem si to představoval trochu jinak, ale nedalo se nic dělat. I v dalších místnostech, které jsem zatím viděl – pokoj vedle, kuchyň v přízemí a něco, co zřejmě bývalo obývákem – to vypadalo podobně, vybydleně. Všechno páchlo zatuchlinou a těch několik málo kusů nábytku, které tu zbyly, pokrývala silná vrstva prachu.

Co se skrývalo v druhé části domu, jsem zatím netušil. Určitě nic, z čeho bych měl radost. Jedno jsem však musel uznat. Barák byl velkej jako kráva. Mít ho v Praze... Olalá. Jenže co s ním v téhle díře, a ještě na samotě uprostřed lesa? Prodat. Samozřejmě. Jestli ho někdo koupí.

Nějaký bohatý lufťák by za to peníze snad dal. Odpočinek totiž není zadarmo. A když to pořádně vypulíruju, aby potenciální majitel neprožil stejný šok jako já včera, může být ruka v rukávě.

Opustil jsem pokoj a sešel o patro níž.

Zatím jsem tady pořádně na nic nesáhnul. Pokud tedy nepočítám větrání z důvodů nezbytné regulace puchu na únosnou míru a vyhození několika kusů plesnivého nádobí a jídla.

Ani teď jsem neměl v úmyslu se do čehokoliv pouštět. Chtě nechtě, musel jsem se podívat do druhé části domu, kde jsem očekával stejný bordel jako tady.

Raději bych celý den makal na stavbě, než se tu oháněl smetákem alopatkou. Zvlášť potom, co jsem včera narazil na koště, opřené nahoře na schodišti o dřevěnou stěnu sahající mi pod prsa.

Ani nevím proč, vzal jsem ho za násadu a chvíli se na něj díval. Měl jsem z něho takový divný pocit. S chlupy nahoru, jako by se mi vysmívalo a říkalo: Chlapče, pěkně to tady pokliď. Zítra se vrátí taťka, tak ať má z tebe radost. Strašná představa.

Z obýváku jsem to do další části domu mohl vzít přes kuchyň nebo venkem k druhému vchodu. Samozřejmě jsem zvolil příjemnější a jednoduší cestu a zamířil do kuchyně.

Koutkem oka jsem přitom pozoroval spoušť, kterou tu otec po sobě nechal. V obýváku pod oknem bez záclon, jejichž práci bezezbytku zastaly vzrostlé stromy přilehlého lesa, stál na linoleu prosklený podlouhlý stůl. Patřila k němu čtveřice proutěných židlí, ještě včera se povalujících po zemi, jako po nájezdu splašených bizonů. Ze stěny naproti dveřím do kuchyně, nalevo od schodiště, vystupovaly vybledlé stopy po nábytku, který tu zřejmě ještě nedávno stál. Ponurou atmosféru místnosti dokreslovaly všudypřítomné pavučiny visící od stropu.

Prošel jsem do kuchyně a zastavil se před lednicí, ve které na mě čekal zbytek točeňáku a další lákadla. Dohoněn mlsnou jsem ji otevřel.

Lednice představovala jednu z mála funkčních věcí, které tu otec zanechal. Stejně jako kuchyňská linka a dřez potřebovala umýt. Právě z dřezu se ještě včera sápala plíseň, podmaňující si nádobí a hejno octomilek pasoucích se na jeho zkáze. Talíře, hrníčky, příbory letěly okamžitě do zpola naplněného koše a odtud v pytlích ven na vzduch. Zachránil jsem jen pár nejdůležitějších věcí, abych měl na čem vařit a jíst.

Tak jako jo, nešlo úplně o holobyt, ale na nějaké moc velké pohvizdování to taky nebylo. Tahle darovaná kobyla měla některý zuby pěkně prožraný.

Ještě chvíli jsem čuměl do lednice a přemýšlel, co si dám. Neměl jsem hlad, jen mě cosi ponoukalo nacpat si kus žvance do pusy. Už jsem párkrát vstal od počítače a seběhl dolů. Co vám budu povídat, prostě nejsem ten typ, co je línej se nažrat, to je celý.

Někdy jsem se divil, že už jsem dávno neprasknul. Naštěstí občasné přežírání, pramenící většinou z nudy, na mně nezanechávalo viditelné stopy. Díky skvělému metabolismu a výšce sto osmdesát pět centimetrů, jsem oblečený vypadal jako pořádný kus chlapa. Takový prototyp ochránce, na který prý holky letí. Škoda, že se to zatím neprojevilo.

Co teď?

Připadal jsem si jako blázen, kterého napálili.

„Dobrý den.“

Pozdě!