Zachráněné Vánoce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Lenka Rožnovská

Zachráněné Vánoce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Adventní kalendář

Vánoce! Konečně jsou Vánoce! Malý František se usmál na poslední neotevřený šuplíček adventního kalendáře, který mu ohlašoval, že se dočkal Štědrého dne.

Františkův kalendář nebyl jako obyčejné kalendáře, které se dají v obchodě koupit za pár korun. Jeho kalendář byl tisíckrát krásnější. Byla to dřevěná skříňka, kterou mu vyrobil tatínek.

Skříňka nebyla velká ani malá. Byla tak akorát. Měla přesně čtyřiadvacet šuplíků vyrovnaných do čtyř řad. Šuplátka byla natřena různými barvami a každé mělo nějakou jinou úchytku.

První řada šuplíků se otevírala zatažením za mašličku, druhá pootočením nablýskaných knoflíků, třetí řada úchytek byla z malých pastelek a čtvrtá z barevných kamínků.

Poslední, čtyřiadvacátý šuplík byl však jiný, výjimečný. Nekrášlila ho mašle, knoflíček ani pastelka, ba dokonce se na něm neleskl ani žádný kamínek. Zdobila ho kovová podkůvka pro štěstí.

Každé prosincové ráno si mohl František otevřít jedno šuplátko a najít v něm malý dárek. Někdy to byl bonbon či čokoláda, tu a tam František objevil minci, kterou si schoval do pokladničky. Ale nejraději uvnitř našel nějakou drobnou věc.

Zrovna včera objevil na dně předposledního šuplíku nožík ve tvaru rybičky. Měl z něho ohromnou radost, už dávno si takový přál. Každý kluk přece nutně potřebuje nožík. František si umínil, že ho bude nosit stále s sebou.

Dnes je Štědrý den, a tak může otevřít poslední šuplátko. František prstem pohladil podkůvku. V duchu s ní promlouval: „Konečně ses dočkala, viď? Jsi zvědavá, co dostanu? Já taky!“

František opatrně vysunul šuplík, nakoukl dovnitř a zarazil se. Poslední dárek, který ve svém kalendáři objevil, se mu nějak nezdál. Vypadalo to jako nějaká neforemná koule. František ji vytáhl. Začal z ní pomalu odtrhávat balicí papír. Jéje, ona to není koule, on je to zvoneček!

Obavy

Cililink. Cink. Cink. František zazvonil na zvoneček. Rozhlédl se po pokoji, zdali se mu někde neukáže Ježíšek. Neukázal.

Místo Ježíška vstoupila do pokoje maminka. Usmála se na něho a pohladila ho po vlasech. „Přeji ti krásné vánoční jitro!“

„Dobré ráno, mami,“ odvětil kluk. „Hele, co mám. Zvoneček, kterým se zvoní na Ježíška.“

„Anebo na maminky,“ zvesela prohlásila maminka.

„Hm,“ posmutněl František, „asi spíš na ty maminky. Ježíška tady nikde nevidím.“

„Na Ježíška si musíš počkat až do večera.“

Chlapec si povzdychl: „Já vím, je brzy, teď asi ještě spí.“

„I jdi, ty brepto,“ opáčila maminka a rychle se snažila převést řeč jinam. „Ale ty už nespíš, tak alou do koupelny učesat, umýt zuby i tvář, ať jsi samá zář.“

František si znovu povzdychl, smlouvat s maminkou nemá cenu. Poslušně odkráčel do koupelny a pak do kuchyně, kde už měl na stole přichystanou vánočku a hrníček kakaa.

Při jídle myslel na Ježíška. Napadlo ho, zdali na něho dnes večer nezapomene a přinese mu pod stromeček dárky, které si přál. Se svou obavou se svěřil tatínkovi.

Tatínek vševědoucně pokýval hlavou. „Neboj se, Ježíšek na tebe nezapomene. Ví, že jsi bezva kluk, a má tě moc rád.“