Mimo prostor a čas

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.cz

Clark Ashton Smith

Mimo prostor a čas – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Stephen Jones: Ztracené světy Klarkash-Tona (předmluva)

Kdykoli se mluví o dějinách fantastické a hororové literatury, nevyhnutelně přijde řeč na magazín Weird Tales. Ten vycházel na nepříliš kvalitním, „brakovém“ papíře a šlo o první široce dostupný časopis věnovaný výhradně weird fiction a fantastické literatuře. Vycházel od března roku 1923 do září roku 1954 a celkem bylo vydáno 279 čísel.

Mezi nejvěhlasnější přispěvatele tohoto „unikátního časopisu“ (jak zněl jeho podtitul) patřil rhodeislandský autor hororů H. P. Lovecraft, texaský rodák a otec barbara Conana Robert E. Howard a kalifornský básník, spisovatel, ilustrátor a sochař Clark Ashton Smith.

Clark Ashton Smith se narodil v pátek 13. ledna roku 1893 v severokalifornském městečku Long Valley, které se nachází nedaleko Auburnu na úpatí Sierry Nevady. V roce 1891 se Smithův otec, původem Angličan, oženil s Mary Frances („Fanny“) Gaylordovou, dcerou farmáře, jež byla o čtyři roky starší než on. Clark byl jejich jediným potomkem.

Clarkovým rodičům bylo kolem čtyřicítky, když se chlapec narodil, a sám Smith později s oblibou tvrdil, že pochází z rodu normanských hrabat a baronů, lancashirských baronetů a křižáků. Jeden z jeho předků z otcovy strany podle všeho přišel o hlavu po slavném Spiknutí střelného prachu Guye Fawkese, zatímco z matčiny strany byl potomkem hugenotů, kteří v roce 1630 prchli před pronásledováním z Francie a usadili se v Nové Anglii.

V roce 1902 zakoupil Timeus Smith kus vyprahlé půdy na vulkanickém vrchu známém jako Indian Ridge (později Boulder Ridge) v těžařské oblasti na východ od Sacramenta. Pozemek o čtyřiatřiceti akrech ležel jen několik mil od místa, kde se Clark narodil, zhruba dvě míle od auburnského starého města a čtvrt míle od silnice a nejbližší usedlosti. Timeus zde vyhloubil studnu a pokoušel se chovat kuřata, zatímco jeho žena se živila prodejem časopiseckých předplatných.

Během následujících pěti let, v hájku pod korunami dubů, Timeus postavil pro svou rodinu tmavý jednopatrový dřevěný domek o pěti místnostech.

„Srub to byl starý a nevelký, s přístavkem v zadní části a spací verandou, která se táhla po celém předku,“ líčil později Smithův kamarád George F. Haas. „Široké desky a dřevěné šindele na stranách byly stříbřité, šedé, na střeše pak byly šindele z dehtového papíru.“ Smith sám později vpředu na hranici pozemku postavil nízkou kamennou zídku, a to z lávových a žulových kamenů, které našel opodál.

Smithovi měli hluboko do kapsy, a proto museli být soběstační. Dřevo na vaření a otop snášeli z okolních lesů, svítili kerosinem a vodu odebírali z přírodního podzemního pramene v průzkumné štole vzdálené pár metrů od domu, která současně fungovala jako spižírna.

Za horkých letních měsíců pracoval Smith venku u vratkého, podomácku vyrobeného dřevěného stolu a spával v potrhaném spacáku na starém plechovém armádním lůžku.

Spisovatel E. Hoffman Price měl to štěstí, že se jako jediný z korespondentů časopisu Weird Tales osobně setkal s Lovecraftem, Howardem i Smithem. Poté, co posledního ze jmenovaných navštívil v dubnu roku 1934, shrnul své dojmy tak, že existují dva Clarkové Ashtonové Smithové: „Ten první, starý, stařičký Smith, znavený, roztěkaný a mírně nahrbený, působící jako člověk z dávných dob, muž vznětlivý, citlivý, s drobným tikem v koutcích úst.“ Současně ale poznal „usměvavého, chlapeckého Smithe, který měl v oku jiskru, jakýsi třpyt, jako kdyby trávil většinu času radováním se z naprosté potrhlosti a absurdity světa, jako kdyby prohlédl skrze povrch i matérii a většině z toho, co tam spatřil, se vysmál.“

S výjimkou pěti let na základní škole se Smith vzdělával v domácnosti, poté co mu dětská nemoc, pravděpodobně spála, znemožnila přístup k formálnímu vzdělání. Nadšený z Pohádek tisíce a jedné noci a díla Edgara Allana Poea se pustil do psaní již v jedenácti letech a v sedmnácti měl již vydány čtyři povídky s orientální tematikou v populárních časopisech The Black Cat a The Overland Monthly. Smithovy pokusy publikovat sofistikované romantické příběhy však byly neúspěšné (jedinou výjimku představovalo srpnové číslo časopisu 10 Story Book z roku 1924). V tomto období Smith rovněž napsal nikdy nepublikovaný román na motivy Tisíce a jedné noci o devadesáti tisících slovech Černé démanty (The Black Diamonds).

Náctiletého Smithe zásadně ovlivnila košatá romantická poezie sanfranciského bohéma a sloupkaře George Sterlinga. Tento chráněnec Ambrose Bierce a blízký přítel romanopisce Jacka Londona tvořil v tradici Keatse a Shelleyho, a třebaže tato květnatá poetika již na začátku dvacátého století skoro všude vyšla z módy, v Kalifornii se čtenářské přízni těšila až do dvacátých let díky pozoruhodné básnické skupině známé dnes jako kalifornští romantici, mezi něž patřili právě Sterling, Bierce či Nora May Frenchová.

Smithovi učarovala především Sterlingova nechvalně proslulá báseň „Víno čarodějnictví“ („A Wine of Wizardry“) z roku 1907. On sám svým mladistvým básnickým nadáním upoutal pozornost staršího, zkušenějšího Sterlinga v roce 1911.

Snad i s pomocí tohoto přítele a mentora sestavil v roce 1912 svou první básnickou sbírku, The Star-Treader and Other Poems (Cestovatel po hvězdách a jiné básně), která vyšla, když jejímu autorovi bylo pouhých devatenáct let. Vydal ji Sterlingův nakladatel A. M. Robertson a náklad jejího prvního vydání se odhaduje na dva tisíce kusů, avšak existuje domněnka, že až polovina jich shořela při požáru. V celé řadě výtisků byla fotografie autora.

Útlý svazek se dočkal značné chvály a jeho autor začal rázem platit za velký talent, srovnávaný s Lordem Byronem, Christinou Rossetti a dalšími. V tisku se o Smithovi psalo jako o „mladém géniovi ze Sierry“ a „Keatsovi z pacifického pobřeží“. Jeho věhlas se rozšířil dokonce až za Atlantský oceán, když v roce 1916 velšský fantastik Arthur Machen v recenzi pro londýnský deník Evening News napsal, že autor „prokazuje v řadě veršů značnou náklonnost vůči ‚velkému stylu‘ a své básně staví, jako by se jednalo o katedrály“.

Třebaže reakce kritiky byly veskrze kladné, Smith později vyjádřil značné rozčarování nad tím, že obdržel autorský honorář ve výši pouhých padesáti dolarů, ačkoli se knihy k roku 1920 prodalo více než čtrnáct set kusů.

Smithova druhá sbírka nesla název Ódy a sonety (Odes and Sonnets) a vyšla v roce 1918. Vydalo ji prestižní nakladatelství Book Club of California a šlo o bibliofilii s nákladem pouhých tří set kusů, která byla vytištěna na ručním papíře a opatřena novou předmluvou od Sterlinga.

Jelikož poptávka po básnických dílech setrvale klesala, byl Smith nucen vydat svou třetí sbírku Eben a krystal: básně ve verších a v próze (Ebony and Crystal: Poems in Verse and Prose, 1922) vlastním nákladem v pouhých pěti stech signovaných exemplářích, které prodával po dvou dolarech za kus. Sbírka obsahovala převážně fantastické básně v próze, ale též první vydání jeho epické básně „Poživač hašiše aneb Apokalypsa zla“ („The Hashish-Eater or the Apocalypse of Evil“).

„Nechť ten, koho jasný zrak a živé srdce činí toho hodným, vkročí do této říše krásy a tajemství a těší se z nich,“ uvedl Sterling v jejím úvodu.

Vizionářství (nejen) básnického díla mladého C. A. Smithe upoutalo pozornost začínajícího spisovatele H. P. Lovecrafta, toho času pobývajícího v Clevelandu na návštěvě u přítele Samuela Lovemana. Lovecraft poslal Smithovi dopis datovaný 12. srpna 1922, v němž chválil jeho kresby a akvarely: „Jak skvostné obrazy opiových fantazií a hrůz se nám v nich před očima rozvíjejí a jaká jedinečná síla a perspektiva se za nimi skrývá!“ V dalších řádcích adresátovi představil své vlastní texty a dopis zakončil těmito slovy: „Bylo by mi velkou ctí, kdybych se od Vás dočkal odpovědi, budete-li mít čas a chuť se k mému zvláštnímu dílu vyjádřit.“

Smith vskutku odpověděl a brzy si s tímto „tajemným společníkem ve světě hrůzy“, jak si Lovecraft sám říkal, korespondovali pravidelně. Netrvalo dlouho a Lovecraft Smithovi navrhl, aby ilustroval jeho povídky pro menší časopisy, a Smithova „Poživače hašiše“ označil za „nepopsatelně úchvatné dílo“.

Lovecraft v korespondenčním styku s oblibou používal hravé přezdívky: Smith se tak v jeho dopisech brzy stal „KlarkashTonem“ a sám Lovecraft se mnohdy podepisoval foneticky jako „Há-pé-el“.

Na Lovecraftův podnět si Smith začal dopisovat i s dalšími členy tzv. Lovecraftova okruhu, tj. s autory jako Donald Wandrei, August W. Derleth či Frank Belknap Long.

Wandrei a Smith se brzy spřátelili, a když Smithovi v roce 1925 scházelo padesát dolarů na vydání jeho čtvrté básnické sbírky Santalové dřevo (Sandalwood), Wandrei mu okamžitě zaslal šek, třebaže sám tehdy disponoval pouhými pětašedesáti dolary. Sbírka pak vyšla ve dvou stech padesáti signovaných a číslovaných výtiscích.

S pomocí George Sterlinga vydal Wandrei v prosincovém čísle časopisu The Overland Monthly z roku 1926 jeden z prvních článků o Smithovi, pojmenovaný „Vládce snů“ („The Emperor of Dreams“). Sterling se však jeho vydání nedožil, protože měsíc před jeho otištěním spáchal sebevraždu – otrávil se kyanidem. Smith pak v březnu následujícího roku publikoval v témže kalifornském časopise článek k poctě tohoto svého přítele a rádce.

V Americe panovala hospodářská krize a Smith, přestože se mu podařilo dosáhnout značného, byť jen regionálního věhlasu, za své básně dostával jen zanedbatelné honoráře. Přežíval díky brigádám a drobným stipendiím.

V létě roku 1927 mu jeho blízká přítelkyně Genevieve K. Sullyová během výletu do hor vyčetla nedostatek ambicí a poradila mu, aby „se sebou něco udělal“.

„V té době se nacházel v kritické finanční situaci,“ vzpomínala v roce 1967, „a zdálo se mi, že menší praktická rada mu neuškodí. I díky mému popichování se Clark pustil do psaní weird fiction.“

Rovněž Lovecraft svého přítele přesvědčoval, aby své vize kosmických hrůz a fantazií přetavil do prózy a výsledné texty poslal do chicagského časopisu Weird Tales, jednoho z mnoha tehdejších brakových plátků, který ochotně vydával všechny druhy fantastické beletrie sahající od nadpřirozených hororů přes příběhy o rytířích a čarodějích až po science fiction. Jeho šéfredaktorem byl v této době Farnsworth Wright, pod nímž časopis začal po letech finančních obtíží prosperovat. Za první tři desítky let jeho existence se v něm vystřídali autoři jako H. P. Lovecraft, Robert E. Howard, Ray Bradbury, Robert Bloch, Seabury Quinn, C. L. Moore, Henry Kuttner, Manly Wade Wellmanová, Jack Williamson, Henry S. Whitehad a pochopitelně Clark Ashton Smith.

Smith, inspirován francouzskými dekadenty konce devatenáctého století, jejichž čelním představitelem byl Charles Pierre Baudelaire (který se pro změnu inspiroval dílem Edgara Allana Poea), mnohdy nechával své postavy zemřít či dojít zatracení proto, že se nechali zlákat exotikou. Uvádí se, že Smith s dekadenty sdílel i jejich znuděnost, pravda je však taková, že se sám naučil španělsky a francouzsky, aby mohl číst a překládat své oblíbené básníky píšící v těchto jazycích.

Naplno se Smith začal povídkové tvorbě věnovat v roce 1928 a v následujících zhruba deseti letech produkoval jednu povídku měsíčně, a to přesto, že své texty úzkostlivě revidoval, což vedlo k tomu, že každá povídka měla nezřídka i pět různých verzí. Později, v lednu roku 1931, se v dopise svěřuje Lovecraftovi, že weird fiction se pro něj stala „imaginativním únikem z lidského akvária“, avšak jedním dechem dodává: „v psaní beletrie nacházím potěšení a duševní vzrušení, jaké mi poezie přinášela jen zřídka.“

Pro Weird Tales Smith přeložil z francouzštiny řadu Baudelairových básní, a přestože své vlastní básně prodával časopisu již od roku 1923, teprve otištěním povídky „Devátá kostra“ („The Ninth Skeleton“) v zářijovém čísle z roku 1928 začalo pětadvacetileté období, během nějž zde uveřejnil více než šedesát povídek. Některé ze svých raných děl dokonce doprovázel vlastními ilustracemi, vždy po sedmi dolarech za kus.

V prosincovém čísle z roku 1930 čteme v dopisní rubrice pojmenované „Orlí hnízdo“ („The Eyrie“) tato Smithova slova: „Z pohledu čtenáře bych chtěl říci, že Weird Tales jsou jediným časopisem, který svým přispěvatelům poskytuje dostatečnou imaginativní volnost.“ Vzhledem ke Smithově náklonnosti k podobně laděným příběhům nás nepřekvapí, že v dubnovém čísle z roku 1932 navrhuje, „aby většina čísel Weird Tales obsahovala alespoň jeden fantastický text poetického či atmosférického střihu.“

Čtenáři s ním zjevně souhlasili. V dubnovém čísle z roku 1934 nacházíme dopis Maloma Bethuna z Berkeley v Kalifornii, kde stojí: „Příběhy Clarka Ashtona Smithe se vyznačují nezvyklou krásou a rafinovaností.“ Autora v témže čísle chválí i Joseph Hatch z Leavenworthu v Kansasu: „Způsob, jakým tento spisovatel dokáže ve svých příbězích vykreslit obrazy a scény tak, že si je čtenář snadno představí, je zkrátka velkolepý.“ V červnovém čísle z následujícího roku píše Carroll F. Wales z Denmarku v Maine: „Textů Clarka Ashtona Smithe se nemohu nabažit. Většinou platí, že napíše-li autor každý měsíc novou povídku, rychle se člověku omrzí, ale to není Smithův případ.“

Takto se v červnovém čísle z roku 1934 rozplývala Margaret St. Clair, která do časopisu sama později přispívala: „Dokud budou WT publikovat texty Clarka Ashtona Smithe, nepřestanu je číst. Jeho povídky se vyznačují brilantní sevřeností, která je z uměleckého hlediska čirým potěšením… A Smithovy kresby jsou dle mého názoru zdaleka nejzdařilejší ze všech, které se v časopise objevují.“ Začínající básník Emil Petaja zase v srpnu roku 1935 píše: „Clark Ashton Smith zůstává nadále básníkem, jehož příběhy se vydávají do vzdálených, neprobádaných končin.“

Čas od času však zazněly i výhrady, například od Herberta V. Rosse z Londýna, v jehož dopise otištěném v červnovém čísle z roku 1938 čteme: „Smith je vskutku mistrem pera a já doufám, že si od něj přečteme ještě mnoho povídek a překladů Baudelaira. Pane Smithi, jste génius, jste fenomenální, avšak proč se tolik vyžíváte v hrůze na úkor krásy a exotiky?“ Rovněž Robert Burrell z kalifornské Corony si v říjnu roku 1938 postěžoval, že byl „poněkud zklamán povídkou Clarka Ashtona Smithe ‚Matka ropuch‘, ačkoli obvykle tak půvabně píše o lidech a lesích Averoignu“.

Mezi lety 1928 a 1937 napsal Smith více než sto povídek, a to obvykle na zadní strany odložených strojopisných verzí starších textů. Polovinu z nich tvoří cykly odehrávající se v rozličných vysněných světech a nadpozemských krajích, jsou plné barvité, exotické imaginace a pojednávají o neobvyklých kulturách, jazycích a mytologiích.

„V povídkách si nejraději vytvářím vše sám – včetně prostředí,“ napsal Smith Lovecraftovi v roce 1930. „Skutečná místa mě nepřitahují ani nezajímají natolik, abych na ně plýtval atmosférou, kterou buduji v prostředích čistě imaginárních.“

Mezi taková fantastická prostředí patří prehistorický kontinent Hyperborea, vyspělá civilizace Atlantidy nazývané též Poseidonis či mimozemské světy Xiccarph a Mars.

Mezi jeho nejznámější fiktivní oblasti však patří Zothique – poslední obydlený světadíl na Zemi, kde démonismus a magie vládnou stejně jako v dávných dobách – a upíry sužovaná středověká provincie Averoigne.

V rozverně laděném dopise Lovecraftovi z roku 1931 Smith píše: „V jistých pokoutných a tajných proroctvích jsem narazil na zmínky o kontinentu z daleké budoucnosti, zvaném někdy Gnyrdon a jindy Zothique, který se za miliony let objeví kdesi v místech dnešního jižního Atlantiku (…) a který se stane cílem Věcí z dosud neviditelných galaxií; a co hůř, dojde k ohyzdně chaotickému prolomení dimenzionálních bariér, po němž části našeho světa uvíznou v cizích galaxiích a naopak.“

První povídkou ze Smithova cyklu o umírajícím světadíle Zothique je „Říše nekromantů“ („The Empire of the Necromancers“), jež byla otištěna v zářijovém čísle Weird Tales z roku 1932. Podle autora samého je „výstřední ladění“ této povídky „silně pokryto tím, co H. P. [Lovecraft] kdysi nazval ‚měděnkou dekadence‘.“

Weird Tales nicméně odmítly první verzi jeho další povídky „Bestie z Averoigne“. Smith se v dopise z 10. června 1932 svěřil Augustu Derlethovi, že jej „onen dokumentární styl vyprávění možná dovedl k až přílišné archaizaci.“ Derleth mu navrhl některé úpravy, a i na jejich základě Smith text zkrátil o čtrnáct set slov. V revidované podobě pak vyšel v květnovém čísle z roku 1933. Smith sám v této souvislosti přiznal: „Myslím, že jsem napsal lepší povídky, ale jen málo technicky vybroušenějších.“

Jakožto autor s básnickým citem pro jazyk se Smith mohl chlubit rozsáhlou slovní zásobou, kterou získal v dětství studiem a memorováním slovníku angličtiny od A do Z a následně i odvozenin všech slov z cizích jazyků.

V dopise z roku 1950 adresovaném S. J. Sackettovi píše: „Pokud jde o můj květnatý styl, mou zálibu v užívání slov klasického původu a exotického zabarvení, mohu říci jen tolik, že usiluji o jazykový a rytmický účinek, jehož nelze dosáhnout s pomocí omezené slovní zásoby známé pod označením ‚běžná angličtina‘.“

Velmi podobně se vyjádřil i v dopise adresovaném výtvarnému redaktorovi Weird Tales Virgilu Finlayovi: „Pochybuji, že se mé dílo kdy dočká přízně čtenářských mas, neboť myšlenkově i esteticky jsou mé příběhy příliš vzdáleny psychologickému uspořádání běžného čtenáře. Usmiřuje mě však skutečnost, že těch nemnoho čtenářů je mým dílem zasaženo tak silně.“

Smith se na obálce Weird Tales poprvé objevil díky povídce „Stvůra z proroctví“ („The Monster of the Prophecy“), otištěné v lednovém čísle z roku 1932). Ta patřila k autorovým „oblíbeným historkám“, třebaže by se byl podle svých slov vsadil, že jejích „satirických podtónů si všimne málokdo.“ Bizarní ilustrace od Curtise C. Senfa zobrazovala trojokou stvůru naklánějící se nad vyděšenou ženou. Smith byl na tuto povídku, dokončenou v prosinci roku 1929, velmi hrdý. A ačkoli měl na následující rok naplánováno její pokračování s názvem „Vizaphmal z Hadonoše“ („Vizaphmal in Ophiuchus“), v němž se neměla vyskytovat „jediná lidská bytost“, nikdy je bohužel nerealizoval.

Kromě časopisů jako Weird Tales, Strange Tales, Oriental Stories nebo The Magic Carpet Magazine Smith též často publikoval „nadvědecké povídky“ v brakových plátcích typu Wonder Stories, Astounding Stories, Comet Stories, Amazing Stories, Amazing Detective Tales, Thrilling Wonder Stories, Startling Stories či Stirring Science Stories.

„Většina mých povídek, které lze s větší či menší mírou přesnosti přiřadit k žánru vědeckofantastické literatury,“ vysvětloval Smith v roce 1940, „pojednává o světech ztracených v hlubinách kosmu či světech, které jsou skryty lidskému vnímání, jelikož mají odlišnou vibrační frekvenci či atomovou strukturu.“

V dopise z roku 1950 adresovaném S. J. Sackettovi Smith píše: „Mám teorii, že kdyby se nekonečné světy kosmu otevřely lidskému zraku, člověk by zemřel hrůzou.“

Smithovy básnické a prozaické texty byly kromě žánrových časopisů publikovány rovněž v The Yale Review, The London Mercury, Munsey‘s, Asia, Wings, Poetry: A Magazine of Verse, The Philippine Magazine či Mencken Smart Set. Smithovy básně vyšly v řadě antologií a jeho překlady Baudelaira tvoří součást edice Květů zla vydaných nakladatelstvím Limited Edition Press.

V dopise H. P. Lovecraftovi z roku 1930 Smith přirovnává svou prózu k „verbální černé magii, používám totiž prozaický rytmus, metafory, přirovnání, timbre, kontrapunkt a další stylistické prostředky jako určitá zaklínadla.“

Smithova následující „kniha“ Nesmrtelní z Merkuru (The Immortals of Mercury) vyšla v roce 1932 v nakladatelství Stellar Publishing Corporation, jehož majitelem byl „otec sci-fi“ Hugo Gernsback, jako šestnáctý svazek řady Science Fiction Series. Prodávala se za deset centů a šlo o Smithovu první samostatnou publikaci. Sám autor ji považoval za „snůšku nesmyslů“, nicméně dodal, že „pokud mi přinese šek na 200 dolarů, posloužila svému účelu.“

V roce 1933 si začal dopisovat s dalším z příslušníků Lovecraftova okruhu a skupiny autorů Weird Tales Robertem E. Howardem. V dopise, jejž mu v létě onoho roku tento texaský autor zaslal, svého kolegu ze západního pobřeží chválí těmito slovy: „Jak Vám závidím ten dar lehkosti, s níž dokážete vykreslit obrazy plné kouzel a zázraků, jako by to byly mraky stoupající z moře.“

Téhož roku vydal Smith vlastním nákladem, čítajícím tisíc výtisků, knihu Dvojitý stín a jiné fantastické povídky (The Double Shadow and Other Fantasies), třicetistránkový soubor svých oblíbených povídek, které se mu však v dané době nepodařilo prodat. Knihu inzeroval v časopise The Fantasy Fan po pětadvaceti centech „v mincích či známkách“ za kus. Smith poslal jeden výtisk i Howardovi a ten mu za něj poděkoval v dopise z 15. března 1933: „Četl jsem Vaše povídky s nejvyšším zaujetím a obdivem a jen sotva mohu říci, která mě oslovila nejvíce. Všechny představují úžasné, nádherné příklady oné básnické prózy, která je pro Vaše dílo tak typická. Závidím Vám ten Váš bohatý a barvitý styl.“ I přes Howardovo nadšení však byly výtisky tohoto výboru k dostání přímo u Smithe až do roku 1951, a to za pouhý jeden dolar.

V roce 1934 se Smithova povídka „Bílá sibyla“ („The White Sybil“) ocitla po boku povídky Davida H. Kellera „Avalonští“ („Men of Avalon“) ve vůbec prvním titulu nakladatelství Fantasy Publications, patřícího Williamu L. Crawfordovi.

Později téhož roku začal Smith sestavovat svou další básnickou sbírku, kterou měl pod názvem Zaříkávání (Incantations) vydat Lovecraftův mladý chráněnec Robert H. Barlow. Barlow však s vydáním otálel, a tak tato Smithova sbírka deseti básní vyšla v květnu roku 1937 pod názvem Nero a jiné básně (Nero and Other Poems) v nakladatelství Futile Press Clydea Becka, a to v nákladu sto padesáti kusů. Měsíc po vydání nechal Beck vytisknout na samostatných arších další Smithovu báseň a také esej Davida Warrena Rydera a ty pak vložil do zbývajících výtisků. V průběhu let se tento titul vyskytl hned v několika odlišných verzích a jeho přesný náklad se nikdy nepodařilo určit.

Howard ve svém dopise z roku 1935 chválí Smithovi jeho báseň „Nadvláda“ („Dominion“), která vyšla v červnovém čísle Weird Tales. „Nepřeháním, když prohlásím, že jsem snad nikdy nečetl lepší báseň. Dal bych svůj ukazováček za to, aby má slova měla takový plamen a žár jako ta Vaše.“

Ani ne o rok později spáchal Robert E. Howard sebevraždu. Když se dozvěděl, že jeho milovaná matka upadla do smrtelného kómatu, střelil se třicetiletý autor do pravého spánku. Stalo se tak 11. června roku 1936. A jako by tím svět fantastické literatury neutrpěl už dostatečnou ztrátu, rok nato, 15. března 1937, zemřel na rakovinu H. P. Lovecraft. Bylo mu sedmačtyřicet let.

Smith pak nechal v červnovém čísle Weird Tales na počest zesnulého autora otisknout báseň „Howardu Phillipsu Lovecraftovi“ („To Howard Phillips Lovecraft“) a v dopise pro „Orlí hnízdo“ v témže čísle se vyznal: „Smrt H. P. Lovecrafta, která jej dostihla po měsíci bolestné choroby, mě hluboce zasáhla. Tato ztráta se zdá nesnesitelná a jsem si jist, že bude pro celé čtenářstvo weird fiction znamenat hlubokou a trvalou ránu.“

Lovecraftovými příběhy kosmické hrůzy je ovlivněna celá řada Smithových povídek a podle Augusta Derletha nikdo neobohatil Lovecraftovu slavnou, vnitřně propojenou sérii, známou jako mytologie Cthulhu „tak zásadně jako Clark Ashton Smith“. Derleth dále píše: „Smith jako vynikající vypravěč dokázal přidat postavy, rozšířit dějiště, dopracovat příběhové linie tak, aby obsáhly mnohem delší úseky času a prostoru – od Prastarých ke Starším bohům; sám vymyslel Knihu Eibon, Tsathogguu a celou řadu dalších jmen a postav mýtu Cthulhu, které se vyskytovaly v jeho i Lovecraftově díle.“

Přinejmenším podle jednoho zdroje Smith sám publikoval okolo šestadvaceti povídek, které z mýtu Cthulhu vycházejí. Mám na mysli především příběhy situované do imaginární Hyperborey. Sám autor je charakterizoval jako „k mýtu Cthulhu ze všech nejbližší, avšak napsané v groteskně humorném tónu, který je výrazně odlišuje.“ Nejvýznamnější z nich je pravděpodobně „Příběh Satampry Zeirose“ („The Tale of Satampra Zeiros“), který sám autor považoval za jednu ze svých nejlepších povídek. V ní se poprvé objevuje ropuší bůh Tsathoggua, kterého Lovecraft ihned zahrnul do svého panteonu Velkých starců.

„Domnívám se, že jsem stejnou měrou přispěl jako si z něj vypůjčil,“ prohlásil později Smith v souvislosti s mýtem Cthulhu.

Po Lovecraftově smrti jako by Smithův zájem o psaní beletrie upadl. Odrazovala jej kritika ze strany redaktorů i fakt, že mnohé povídky, které Smith považoval za své nejlepší, byly zprvu odmítány nebo přepisovány. Kromě toho na něm začínali být čím dál více závislí jeho staří rodiče a vedle péče o ně mu na bedrech ležela i celá domácnost. Navíc se mu vrátila jeho nervová porucha, kvůli níž se v roce 1913 stal na osm let téměř invalidním. Toto „nervové vysílení či vyčerpání“ mu znemožňovalo psát a pravděpodobně způsobilo, že zahořkl a začal být podrážděný. Kromě toho silně nenáviděl život v Auburnu.

Smithova matka zemřela v září roku 1935 a jeho otec, který měl vysoký tlak a slabé srdce, o dva roky později, den po Vánocích. Aby pokryl náklady na pohřeb, musel Smith prodat celý rodinný pozemek s výjimkou dvou akrů.

V roce 1937 napsal ilustrátorovi Virgilu Finlayovi: „Pokud jde o mé psaní, vinou okolností jsem se v posledních dvou letech stal značně nevýkonným. Především matčina nemoc a smrt, otcovo churavění a naše faktická odtrženost od zbytku světa v prostředí, kde se vše rozpadá, zapříčinily, že se mé texty již neobjevují na stránkách WT.“

Weird Tales, Smithův hlavní vydavatel, platily pouhý cent za slovo, a aby vůbec obdržel honorář od Wonder Stories, musel si dokonce najmout právníka. Byl proto nucen žít velmi skromně a mezi lety 1941 a 1945 si musel přivydělávat „jednotvárnou a úmornou“ námezdní prací na rančích a v sadech.

V září roku 1937 Finlayovi sdělil, že časopisu Thrilling Wonder Stories prodal několik drobných plastik a jednu pseudovědeckou povídku, čímž si za měsíc vydělal šedesát pět a půl dolaru. „Půjde-li to takhle dál, brzy ze mě bude vypasený plutokrat!“ psal mu v žertu. „Alespoň nebudu muset tak často a pracně rozkopávat zdejší starý krchov.“

Tenčící se rodinné úspory však Smithe přiměly k tomu, aby se nechával najímat na různé podřadné práce, jako bylo hloubení studní, sbírání a balení ovoce, dřevorubectví, písařina, míchání cementu, zahradničení, těžba kamene, úklid stájí nebo obsluha navijáku.

„Jakkoli se z jeho tvorby může zdát, že žil ve věži ze slonoviny, nic není vzdálenější skutečnosti,“ uvádí Derleth.

Okolo roku 1937 Smith odeslal výbor ze svých básní jistému britskému nakladateli, k jeho vydání však nedošlo. V Británii však v pevné vazbě poprvé publikoval již o čtyři roky dříve, a sice povídku „Ostrov Mučitelů“ („Isle of the Torturers“), otištěnou v antologické řadě Keep on the Light, kterou redigovala Christine Campbellová Thompsonová. Mezi lety 1939 a 1942 rovněž přispěl do osmi čísel britského brakového plátku Tales of Wonder a pár jeho starších povídek bylo přetištěno v jediných dvou číslech britské brožury Strange Tales (1946). Jednou z nich byla i povídka „Bezejmenný potomek“ („The Nameless Offspring“), která vznikla v roce 1931 a která se (stejně jako „Gorgona“) odehrává v soudobé Anglii. Autor se při jejím psaní inspiroval novelou Arthura Machena Velký bůh Pan a prohlásil ji za „asi nejďábelštější dílo, jaké dovedu vymyslet.“

Na sklonku třicátých a počátku čtyřicátých let začal mít Smith potíže s alkoholem, třebaže navenek na něm jeho účinky nebyly nijak znát. Spisovatel E. Hoffmann Price později vzpomínal, jak viděl Smithe vypít tři nebo čtyři trojité panáky pětasedmdesátiprocentního třtinového rumu. Nezpozoroval prý nic než to, že se „jeho stará, vrásčitá tvář mírně rozzářila a v očích se mu objevila nová jiskra.“

Psaní prózy se Smith v tomto období nevěnoval, nadále však psal poezii a pracoval na rozličných uměleckých projektech.

Přišel rok 1942 a Arkham House, malé nakladatelství, které původně založili August Derleth a Donald Wandrei proto, aby uchovali dílo svého přítele Lovecrafta v odolných pevných vazbách, vydalo Smithovu první významnou sbírku povídek.

Texty do této knihy, která dostala název Mimo prostor a čas (Out of Space and Time), vybíral autor sám, a protože ani Derleth, ani Smith reálně neočekávali, že by Arkham House fungovalo dostatečně dlouho na to, aby vydalo i jeho další sbírku, začlenil do ní Smith ty své fantastické a hororové povídky, které měl nejraději a které považoval za nejlepší z dosud publikovaných. Obálku ke sbírce zhotovil kmenový ilustrátor Weird Tales Hannes Bok a vyšla v nákladu pouhého jednoho tisíce a padesáti čtyř kusů.

Zejména díky Derlethově houževnatosti však Arkham House přežilo. Pro druhý výbor, z Lovecrafta, Za branami spánku (Beyond the Walls of Sleep, 1943) byly pořízeny fotografie několika jedinečných Smithových kamenorytů a následujícího roku vyšla v témže nakladatelství druhá sbírka Smithových próz nazvaná Ztracené světy (Lost Worlds), kterou opět sestavil sám autor. Náklad se tentokrát vyšplhal na dva tisíce čtyřicet tři kusů a obálku zdobila fotografie čtyř Smithových výtvorů.

Smith své sochy často vyřezával v plenéru malým kapesním nožíkem, přičemž mu jako materiál sloužily mastek, talek a bílý křídový materiál, jejž nazýval „diatomit“. Tyto plastiky opatřoval sugestivními názvy jako Cizinec, Cthulhu, Inkvizitor Morghi, Čaroděj Eibon nebo Semeniště Cthulhu, následně je opracovával skelným papírem a „vypaloval“ v kamnech, aby ztvrdly.

„Jeho nesmírně působivé a fascinující sošky často vznikají z podivných a neobvyklých minerálů a jsou přirovnávány k předkolumbovskému umění,“ napsal Derleth, který byl sám majitelem více než padesáti Smithových plastik.

V prvním čísle časopisu The Arkham Sampler (vydaném v zimě roku 1948) byl otištěn obsáhlý soupis názvů a popisů sošek, který pravděpodobně sestavil sám Smith. Třebaže však lístek přiložený k jeho pozdějšímu vydání uváděl i další plastiky, avizovaný svazek nazvaný Sochy Clarka Ashtona Smithe (Sculptures by Clark Ashton Smith, rovněž známo jako Cthulhu a další postavy v kameni [Cthulhu and Others in Stone]) se stejně jako řada dalších projektů tohoto nevyzpytatelného nakladatelství vydání nikdy nedočkal.

Spisovatel Edmond Hamilton vzpomínal, že když Smithe navštívil v Auburnu, všiml si, že některé z kamenů v okolí autorova příbytku na sobě měly vyřezané tváře a jiné podivné podobizny. Když totiž Smith nebyl spokojen se soškou, na které zrovna pracoval, jednoduše ji vyhodil z okna na štěrk kolem domu.

V průběhu čtyřicátých a na počátku padesátých let Smithe v Auburnu navštěvovali další spisovatelé jako např. Henry Kuttner, E. Hoffman Price, Jack Williamson, Donald Wandrei (který sem poprvé zavítal již v roce 1934), R. H. Barlow, Henry Hasse, Emil Petaja, Fritz Leiber či August Derleth.

Smithova třetí kniha vydaná v Arkham House se jmenovala Genius loci a jiné příběhy (Genius Loci and Other Tales, 1948) a obsahovala šestnáct povídek, které byly vesměs dříve otištěny na stránkách Weird Tales. Vyšla v nákladu tří tisíc čtyřiceti sedmi kusů a velmi špatně se prodávala, což vedlo k tomu, že Derleth snížil náklad následující Smithovy sbírky, která vyšla až o dvanáct let později.

Ghůl a seraf (The Ghoul and the Seraph, 1950) byl útlý sešitek, jejž v nákladu pouhých pětaosmdesáti kusů vydalo krátce fungující brooklynské nakladatelství Gargoyle Press. Byla v něm nově otištěna Smithova krátká hra z Ebenu a křišťálu, přičemž šlo o její první samostatné vydání.

Ačkoli byly Ódy a sonety v polovině čtyřicátých let k sehnání ve výprodeji za pouhý jeden dolar, pustil se Smith do sestavování objemného souboru svých básnických textů. V prosinci roku 1949 odevzdal do Arkham House rukopis o více než pěti stech básních, které měly tvořit knihu Poživač hašiše a jiné básně (The Hashish-Eater and Other Poems). Třebaže bylo vydání knihy pravidelně avizováno, Derleth měl obavy, že cena za obálku by byla příliš vysoká a že prodeje knihy by nepokryly náklady na její výrobu. Derleth proto udělal kompromis a v roce 1951 vydal v limitované edici útlý svazek s pevnou vazbou nazvaný Temný zámek (The Dark Chateau) v nákladu pouhých pěti set šedesáti tří kusů.

Propagační text na jeho přebalu hlásal: „Milovníkům dobré poezie přinesou Smithovy básně trvalý požitek. Clark Ashton Smith píše jasně a srozumitelně o věcech podivných a tajemných, o světech ducha a srdce, které jsou tolik blízky, a přitom tak vzdáleny tolika lidem naší doby.“

Derlethovy obavy se ukázaly jako oprávněné. I přes svůj nízký náklad a doporučenou cenu ve výši pouhých dvou a půl dolarů mu Temný zámek ležel na skladě po dlouhých devět let. To jej nicméně neodradilo od toho, aby v roce 1958 vydal druhý výbor ze Smithových básní. Text na přebalu Kouzel a elixírů lásky (Spells and Philtres) čtenářům sliboval, že jejich obsah „okouzlí a potěší milovníky poezie a děsu, neboť představuje nové výpravy do mystického polosvěta, který věčně pableskuje na okraji vědomí.“

Derleth tehdy konečně pochytil obchodního ducha – Kouzla a elixíry lásky měly méně stran, nižší náklad (pět set devatenáct kusů) a stály o padesát centů víc než předešlé tituly.

Donald Wandrei, který „měl to mimořádné potěšení“ provádět sloupcové korektury knihy, Smithe v dopise z roku 1957 ujistil, že „August i já samozřejmě doufáme, že Vaše Vybrané (či Sebrané) básně spatří světlo světa.“ Jejich vydání se však Smith již bohužel nedožil.

Tou dobou bylo Smithovi lehce přes šedesát. Jak vzpomínal George F. Haas poté, co se s ním setkal v roce 1953: „Byl lehce shrbený, měřil však odhadem něco přes metr osmdesát. Nosil krátký knírek. Měl světle hnědé rovné vlasy, ve kterých jsem ani při bližším pohledu neobjevil jediný šedivý vlas. Čelo, široké a vysoce klenuté, měl plné vrásek. Působil jaksi křehce, ale měl impozantní soudkovitý hrudník.“ Haas rovněž vzpomínal, že „aby mu vítr necuchal jeho jemné, hedvábné vlasy, nosíval světle červený baret, který byl jakýmsi jeho poznávacím znamením.“

Čtrnáctého listopadu roku 1954, rok poté, co utrpěl infarkt, se oženil s novinářkou Carolyn Jonesovou Dormanovou, která měla tři náctileté děti z předchozího manželství.

Po svatbě se pár přestěhoval z Auburnu do Carolynina domu v nedalekém městě Pacific Grove, který jim měl sloužit jako polotrvalé bydliště. Přestěhovat všechny Smithovy věci z jeho starého srubu jim však chvíli trvalo a do příbytku se mezitím vloupali vandalové. Vysypali jeho krabice s papíry, vyházeli mu knihy z knihovny, ale co Smithe zasáhlo zdaleka nejvíce, převrhli a rozsypali, a tím znesvětili urny s popelem jeho rodičů.

Ještě před tímto incidentem kdosi prostřílel puškou stěny prázdného srubu a nakonec, při posledním útoku vandalů v roce 1957, budova lehla popelem. (Je možné, že se jednalo o nátlak na Smithe, aby prodal pozemek jistému realitnímu spekulantovi.)

Aby přispěl do společného rozpočtu, stal se zde na čas profesionálním zahradníkem. Nebyl však na tuto práci stavěný a nenáviděl ji. Mnohem více měl v lásce divokou květenu rostoucí na úpatí Sierry.

Snad i díky svému sňatku však Smith prožil v druhé polovině padesátých let další příval tvůrčí energie, a právě v této době napsal poslední várku svých nových povídek.

Rostoucí výrobní náklady a klesající prodeje však vedly k tomu, že Derleth Smithovu čtvrtou sbírku povídek pro Arkham House, nazvanou Zrůdná poušť Yondo (The Ahominations of Yondo), vydal v nákladu pouhých dvou tisíc kusů. Na její obálce byla fotografie autorových podivných sošek.

Šlo o poslední knihu vydanou za jeho života. Po sérii lehkých mrtvic se Clarku Ashtonu Smithovi zhoršilo zdraví a 14. srpna roku 1961 v Pacific Grove poklidně ve spánku zemřel. Bylo mu šedesát osm let.

Svou poslední povídku Rasasfův oštěp (The Dart of Rasasfa) dokončil pouhé tři týdny před smrtí. Třebaže byl text původně objednán spolu s obálkou George Barra do chystaného čísla Fantastic Stories of Imagination, redaktor jej nakonec odmítl.

Frank Belknap Long v dopise adresovaném Augustu Derlethovi téhož srpna líčil Smithe jako „vynikajícího básníka, kterému se nikdy nedostalo zaslouženého uznání a jehož život byl zakalen a ponížen nepřehlédnutelnou frustrací, kterou lze vycítit snad ze všeho, co kdy napsal.“

Vdova po Smithovi se později vdala za Franka Wakefielda, umělce ze západního břehu, který ve čtyřicátých letech ilustroval několik přebalů knih vydaných v Arkham House, mimo jiné i pro Smithovu sbírku povídek Genius loci a jiné příběhy. Wakefield byl alkoholik a Carolyn se s ním nakonec rozvedla. Ona sama zemřela na rakovinu v lednu roku 1973.

Roy A. Squires, který jistou dobu spravoval Smithovu literární pozůstalost, pracoval na edici básnického cyklu, na němž autor pracoval v letech 1939–46.

S Clydem Beckem ji pod názvem Dionýsův vrch: výbor z básní (The Hill of Dionysus: A Selection) vydal roku 1962 ve třech odlišných verzích při celkovém nákladu tří set devadesáti kusů. Dvě básně z této sbírky vyšly též jako bibliofilské sešitky.

Následujícího roku vydal Squires dvacet sedm výtisků Cyklů (Cycles), které označil za Smithovu „téměř jistě“ poslední báseň. ¿Donde Duermes, Eldorado? Y Otros Poemas (1964) byla útlá sbírka básní, které Smith napsal ve španělštině, a vyšla v nákladu 176 kusů. Squires rovněž v nákladu 381 kusů vydal svazeček Nero: raná báseň (Nero: An Early Poem, 1964) V roce 1963 vydalo nakladatelství Mirage Press knihu In memoriam: Clark Ashton Smith (In Memorium: Clark Ashton Smith). Sestavil ji Jack L. Chalker, obsahovala vzpomínky celé řady autorových přátel a kolegů a také zde vůbec poprvé vyšla tiskem Smithova hra Mrtví ti nasadí parohy (The Dead Will Cuckold You).

Smithova rozsáhlá báseň v próze „Vyprávěno poušti“ („Told in the Desert“) vyšla v antologii Za okrajem: nové strašidelné příběhy (Over the Edge: New Stories of the Macabre, 1964), kterou nakladatelství Arkham House oslavilo pětadvacáté výročí svého založení. Výbor ze Smithových povídek s názvem Příběhy o vědě a magii (Tales of Science and Sorcery) byl připraven k vydání ještě za jeho života a vyšel v roce jeho smrti v nákladu bezmála dvou a půl tisíce kusů. Obsahoval čtyři Smithovy vědeckofantastické povídky, které byly původně otištěny v časopisech Huga Gernsbacka jako Wonder Stories či Amazing Detective Tales.

V roce 1965 kalifornský básník a akademik Donald Sidney-Fryer pro Arkham House sestavil a předmluvou opatřil svazek Básně v próze (Poems in Prose). V omezeném nákladu 1016 kusů zde vyšly všechny Smithovy básně v próze s výjimkou jediné. Sidney-Fryer, jeden z prvních proponentů kritické reflexe Smithova díla, sestavil pro téhož nakladatele rovněž svazek Jiné dimenze (Other Dimensions), který vyšel v roce 1970 v nákladu 3114 kusů. Obsahoval šestadvacet povídek a většinu tvořily Smithovy texty publikované jinde než pod hlavičkou Arkham House.

V roce 1970 vyšlo též první z brožovaných vydání Smithova díla určených široké veřejnosti. Poté, co se na konci šedesátých let zvedla nová vlna zájmu o dílo H. P. Lovecrafta a Roberta E. Howarda, sestavil Lin Carter pro svou renomovanou řadu Adult Fantasy Series vydávanou nakladatelstvím Ballantine Books soubory Zothique (1970), Hyperborea (1971), Xiccarph (1972) a Poseidonis (1973).

Roy Squires současně v roce 1970 vydal sérii sešitků nazvanou Uprchlické básně Clarka Ashtona Smithe (The Fugitive Poems of Clark Ashton Smith), kterou tvořily básně Tartaros sluncí (The Tartarus of the Suns), Palác z drahokamů (The Palace of Jewels), V nejzazších údolích (In the Ultimate Valleys) a Pět básní pro George Sterlinga (To George Sterling: Five Poems). Tyto texty, které Squires ručně vysázel a vytiskl na kvalitním papíru ve velmi omezeném nákladu, patřily mezi Smithova raná díla, jež autor nezařadil do Cestovatele po hvězdách, a až do této doby nebyly nikdy publikovány.

„Márnici“ („The Mortuary“), jedinou Smithovu báseň v próze, která byla nedopatřením vynechána z arkhamského svazku Básně v próze, vydal Squires jako ručně tištěnou bibliofilii s nákladem 180 kusů v roce 1970.

Třebaže Smith odevzdal Derlethovi rukopis svých Vybraných básní (Selected Poems) již v roce 1949, nakladatel se k jejich vydání odhodlal až v roce 1971, poté co mu autorova vdova Carolyn Wakefieldová nabídla, že náklady na tisk a vazbu knihy ve výši sedmnácti set dolarů uhradí z prostředků získaných prodejem ballantineských paperbacků. Na přebalu byla otištěna kopie Smithova portrétu uhlem od Natalie Bixbyové Carterové, který si pro Arkham paní Wakefieldová vyžádala od Squirese.

Vybrané básně, které redigoval Donald Sidney-Fryer, byly jednou z posledních knih, které Derleth odeslal do tisku: zemřel 4. července roku 1971. Tento čtyřsetstránkový konvolut vyšel pár měsíců po jeho smrti v nákladu 2118 kusů a prodával se po deseti dolarech, což byla na Arkham nevídaně vysoká cena.

Premiérový díl třetí, závěrečné série televizního povídkového cyklu Noční galerie (Rod Serling’s Night Gallery) odvysílala stanice NBC 24. září roku 1972 a šlo o adaptaci Smithova textu „Čarodějův návrat“ („The Return of the Sorcerer“). Režíroval ji Jeannot Szwarc a hlavní role v ní ztvárnili Vincent Price a Bill Bixby. Pojednává o rozčtvrceném čaroději, který se vrátí ze záhrobí a dožaduje se pomsty oka za oko (doslova). Sám Smith o této povídce, napsané v roce 1931 a otištěné téhož roku v časopise Strange Tales, prohlásil, že „na její atmosféře by bylo třeba ještě zapracovat.“

V roce 1972 vydal Roy Squires v nákladu 108 kusů Smithovu báseň v próze Sadastor a na obálku jiné jeho básně v próze, nazvané Z hrobek paměti (From the Crypts of Memory, 1973), která vyšla v nákladu 198 kusů, použil jednu z autorových perokreseb.

Téhož roku vydal sběratel a nakladatel Gerry de la Ree první soubor Smithových kreseb, nazvaný Grotesky a fantastiky (Grotesques and Fantastiques). Tento sešitek s nákladem 600 kusů rovněž obsahoval do té doby nepublikované básně, které autor zasílal spřátelenému básníkovi Samuelu Lovemanovi a pravděpodobně je nepovažoval za významné. De la Ree rovněž v nákladu 500 kusů vydal knihu Klarkash-Ton a Monstro Ligriv (Klarkash-Ton and Monstro Ligriv, 1974), která obsahovala Smithovy nepublikované básně, umělecká díla a korespondenci s Virgilem Finlayem.

Dvanáctistránkový svazeček Umělec Clark Ashton Smith (Clark Ashton Smith: Artist, 1975) připravil de la Ree pro spolek The Hyperborean League v nákladu sta či ještě méně kusů. Obsahoval úryvky Smithových dopisů adresovaných Lovemanovi, které se týkaly výtvarných děl, na nichž Smith v dané době pracoval.

V souvislosti s tím, jak zájem o Smithovo dílo postupně narůstal, vydalo v roce 1973 nakladatelství Mirage Press jednak soubor jeho esejů nazvaný Planety a dimenze: sebrané eseje (Planets and Dimensions: Collected Essays), jednak bohatě ilustrovanou knihu Dennise Rickarda Fantastické umění Clarka Ashtona Smithe (The Fantastic Art of Clark Ashton Smith).

Do druhé série Uprchlických básní Clarka Ashtona Smithe zařadil Roy Squires texty, které vznikly až po dokončení rukopisu Vybraných básní v roce 1948. Titáni z Tartaru (The Titans of Tartarus, 1974), Píseň z pekla (A Song from Hell, 1975), Elixír snů (The Potion of Dreams, 1975), Svatyně úsvitu (The Fanes of Dawn, 1976), Prorok cyklů (Seer of the Cycles, 1976) a Břímě sluncí (The Burden of the Suns, 1977) vyšly jak v běžných, tak velkoformátových edicích. Předplatitelé těchto „rukopisných edicí“ obdrželi spolu se svými sadami sešitků i jednu ze zhruba padesáti ručně psaných či vysázených básní se Smithovým podpisem.

Krátkou povídku Princ Alcouz a čaroděj (Prince Alcouz and the Magician, 1977) vydal Squires v nákladu 190 kusů. Stejně jako řada Smithových raných povídek obsahovala i tato orientální prvky, které autora v mládí fascinovaly. V tomto velmi raném textu, očividně inspirovaném Pohádkami tisíce a jedné noci, je patrný exotismus a cynický humor, který nacházíme i ve Smithových zralejších dílech.

V roce 1977 věnoval Smithův švagr a správce jeho literární pozůstalosti Richard E. Kuhn Písemnou pozůstalost Clarka Ashtona Smithe (The Clark Ashton Smith Papers Collection) Knihovně Johna Haye při Brownově univerzitě v Providence ve státě Rhode Island – téže instituci, která spravuje i Lovecraftovu pozůstalost. Druhá várka rukopisů, korespondence a dalších zápisků sem byla převezena v roce 1981.

Přinejmenším pět povídek, které Smith napsal v průběhu třicátých let, se však ztratilo. Dvě zaslal E. Hoffmanu Priceovi, který je však zcela přepracoval. Publikoval je pod názvy „Úsvit rozbrojů“ („Dawn of Discord“) a „Hostina starých bohů“ („The Old Gods Eat“, známá též pod názvem „Jednorožcův dům“ [„House of the Monoceros“]), na stránkách časopisu Spicy Mystery Stories v říjnu roku 1940, resp. v únoru roku 1941. Nevyšly pod Smithovým jménem, ale Price svému příteli vyplatil dvě třetiny honoráře, který za ně obdržel.

Donald Sidney-Fryer vydal u Donalda M. Granta v roce 1978 svůj rozsáhlý svazek Vládce snů: bibliografie Clarka Ashtona Smithe (Emperor of Dreams: A Clark Ashton Smith Bibliography). Sidney-Fryer do publikace kromě soupisu básní, próz, rejstříku incipitů, juvenilií, překladů a pseudonymů zařadil také korespondenci s jeho přáteli, mezi nimiž figurují např. Fritz Leiber, Ray Bradbury, August Derleth, H. Warner Munn či Harlan Ellison, a také řadu autorových fotografií.

Nedlouho po Smithově smrti v roce 1961 získali Sidney-Fryer a Rah Hoffman (spoluvydavatel amatérského časopisu The Acolyte, který se se Smithem znal od počátku 40. let) od vdovy po autorovi jeho černý, v kůži vázaný deník. Autor si jej vedl přibližně od roku 1929 a zapisoval si do něj rozličné nápady, náměty, slova či jména, která by se mu v budoucnu mohla hodit. Některé z těchto zápisků vyšly již v roce 1944 na stránkách The Acolyte.

V březnu roku 1962 Sindey-Fryer s Hoffmanem rozluštili, přepsali, připravili a zkorigovali text, který reprodukoval literární obsah Smithova zápisníku v podobě, jakou měl v době autorova úmrtí. V roce 1979 jej konečně vydalo nakladatelství Arkham House pod názvem Černá kniha Clarka Ashtona Smithe (The Black Book of Clark Ashton Smith). Její náklad činil něco málo přes 2500 kusů, obsahovala ilustrace Andrewa Smithe a vyšla v měkké vazbě s černým koženkovým přebalem, aby co nejvíce připomínala Smithův původní zápisník.

Sidney-Fryer rovněž řídil novou řadu brožovaných souborů Smithových povídek určených širokému publiku, které vydávalo nakladatelství Timescape spadající pod Pocket Books. V této řadě vyšly svazky Město zpívajícího plamene (The City of the Singing Flame, 1981), Poslední zaříkávadlo (The Last Incantation, 1982) a Stvůra z proroctví (1983).

Text Jak je psáno (As It Is Written), jejž Smith údajně napsal pod pseudonymem „DeLysle Ferrée Cass“, vydal v roce 1982 Donald M. Grant, avšak později se ukázalo, že jeho autorem byl někdo úplně jiný.

Většinu Smithových otevřeně erotických a spletitých próz seškrtali redaktoři brakových tiskovin (zejména ti z Gernsbackových sci-fi časopisů), autor je však pro jejich knižní vydání z neznámého důvodu nikdy nerekonstruoval. Podle Roye Squirese tomu tak bylo nejspíš proto, že „kdykoli Smith mohl, vyhýbal se přepisování rukopisu na stroji“. Texty, které odevzdával do Arkham House k přípravě svých povídkových souborů, měly většinou podobu archů vytržených z časopisů, kde byly původně otištěny a odkud se také do jejich knižní podoby přenesly veškeré chyby a vynechávky.

Třebaže mnoho Smithových původních rukopisů shořelo při již zmíněném požáru, který v roce 1957 založili vandalové, průklepy zhruba dvou třetin publikovaných textů se v jeho literární pozůstalosti zachovaly. Koncem osmdesátých let vydalo nakladatelství Necronomicon Press sérii sešitků nazvanou Clark Ashton Smith bez cenzury (The Unexpurgated Clark Ashton Smith), mezi nimiž se objevilo i několik těchto přeživších původních textů. Edici řídil Steve Behrends a vyšly v ní povídky Matka ropuch (Mother of Toads, 1987), Obyvatel propasti (The Dweller in the Gulf, 1987, původně vydaná v roce 1933 pod názvem „Obyvatel marťanských hlubin“ [„The Dweller in the Martian Depths“]), Stvůra z proroctví (1988), Hrobky Yoh-Vombisu (The Vaults of Yoh-Vombis, 1988), Čáry princezny Uluy (The Witchraft of Ulua, 1988) a Xeethra (1988).

V letech 1988–1993 vycházel odborný časopis Klarkash-Ton: The Journal of Smith Studies), který si pro svá dvě poslední čísla změnil název na The Dark Eidolon.

Nakladatelství Necronomicon vydalo také knihy Clark Ashton Smith: korespondence s H. P. Lovecraftem (Clark Ashton Smith: Letters to H. P. Lovecraft, 1987), již editoval opět Behrends, a Nostalgie neznáma: sebrané básně v próze (Nostalgia of the Unknown: The Complete Prose Poetry by Clark Ashton Smith, 1988), kterou připravili Marc a Susan Michaudovi, Behrends a S. T. Joshi.

Arkham House přežilo Derlethovu smrt a v rukou různých šéfredaktorů se mu dařilo natolik, že v roce 1988 konečně vydalo titul dříve avizovaný pod názvem Nejlepší fantastické příběhy Clarka Ashtona Smithe. Dostaveníčko v Averoigne (The Best Fantastic Tales of Clark Ashton Smith. A Rendezvous in Averoigne), sestávající z třiceti povídek zasazených do Smithových různých ztracených světů a vyzdobených fotografickými ilustracemi od Jeffreyho K. Pottera.

„Obohatil mou mysl o neuvěřitelné světy, nepředstavitelně krásná města a ještě úchvatnější stvoření,“ vzpomínal v krátké předmluvě Ray Bradbury.

Steve Behrends, Donald Sidney-Fryer a Rah Hoffman o rok později připravili pro Greenwood Press svazek Podivné stíny: nesebrané prózy a eseje Clarka Ashtona Smithe (Strange Shadows: The Uncollected Fiction and Essays of Clark Ashton Smith). Tato kniha, opatřená předmluvou Roberta Blocha, obsahovala Smithovy poslední dokončené texty včetně jejich variantních verzí, fragmentů, konspektů, básní v próze, divadelních her a různých dalších materiálů (jejichž část byla původně otištěna v časopise Crypt of Cthulhu 27: Untold Tales).

Mezi těmito nesebranými materiály se objevila i povídka „Dobrý balzamovač“ („The Good Embalmer“), kterou Smith napsal v roce 1931. Jak vysvětloval Augustu Derlethovi v dopise z února téhož roku: „Strávil jsem tři dny psaním šestistránkového hororu. Není to právě můj žánr a možná nebude mít ani ten pochybný přínos dobré prodejnosti.“ S výsledkem zřejmě nebyl spokojen a rozhodl se povídku publikovat pod pseudonymem. O tři roky později časopis Fantasy Fan avizoval, že v dalším čísle vyjde povídka „Balzamovači z Ramsville“ („The Embalmers of Ramsville“) od jistého Michaela Weira. Otištěna však nikdy nebyla.

V roce 1989 vydal Necronomicon Press Poživače hašiše s ilustracemi Roberta H. Knoxe. Jednalo se o anotované vydání s nákladem ani ne třiceti kusů a obdrželi jej návštěvníci Sidney-Fryerova scénického čtení původní verze tohoto textu, které proběhlo 24. listopadu roku 1990.

Svazek Ďáblův zápisník: sebrané epigramy a postřehy (The Devil’s Notebook: Collected Epigrams and Pensées) sestavil Don Herron a vyšel v roce 1990 v nakladatelství Starmont House Teda Diktyho jak v kvalitní měkké, tak i pevné vazbě. Obsahuje vtipné a filozoficky laděné epigramy, které v průběhu let vycházely ve Smithově novinovém sloupku v deníku Auburn Journal.

V roce 1990 vyšla studie Stevea Behrenda Clark Ashton Smith jako 49. titul řady Starmont Readers Guide U.S.

V roce 1995 vyšel ve 13th Hour Books v nákladu 100 kusů sešitek s názvem Proroctví příšer (A Prophecy of Monsters, později přejmenováno na „Příšery noci“ [„Monsters in the Night“]), což byla Smithova povídka, kterou původně otiskl časopis The Magazine of Fantasy & Science Fiction v roce 1954.

V roce 1995 vydal Necronomicon Press audiokazetu s názvem Živě z Auburnu (Live from Auburn: The Elder Tapes), která obsahovala nahrávku z konce padesátých let, na níž sám Smith čte jedenáct svých básní, a doprovodný booklet s textem těchto básní.

Totéž nakladatelství vydalo i kvalitní paperback nazvaný Příběhy ze Zothique (Tales of Zothique, 1995), jejž s využitím fragmentů a původních rukopisů připravili Will Murray a Steve Behrends. Svazek obsahoval všechny Smithovy povídky odehrávající se ve světě Zothique a také hru Mrtví ti nasadí parohy.

Tento titul měl velký úspěch a v následujícím roce Necronomicon vydal Knihu Hyperborey (The Book of Hyperborea, 1996), kterou sestavil Will Murray a která obsahovala opravené texty, vycházející ze Smithových původních rukopisů, a také nezkrácenou verzi povídky „Bílý červ přichází“ („The Coming of the White Worm“).

Tragédie Clarka Ashtona Smithe možná spočívá v tom, že se na rozdíl od svých slavnějších současníků Lovecrafta a Howarda dočkal ještě za života nových vydání a uznání svých děl. Jak vysvětluje Robert Bloch, „zvláštní půvab Lovecraftově i Howardově pověsti dodává již samo nezměrné množství dat a hypotéz“, a ačkoli se Smith dožil bezmála sedmdesátky a dočkal se jisté zasloužené kritické pozornosti a chvály, totéž nelze říci o masové přízni čtenářů a souvisejícím komerčním úspěchu.

Stephen Jones

Londýn, Anglie

červenec 2001