Černobílé
pohádky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Kolektiv autorů

Černobílé pohádky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Část výtěžku z prodeje této knihy putuje na podporu Společnosti pro ranou péči, z. s., jež poskytuje podporu a pomoc rodinám s (nejen zrakově) postiženými dětmi.

Všechny pohádky v této knize jejich autoři napsali bez nároku na honorář. Patří jim velké poděkování.

1

Zdeněk Svěrák

O kohoutkovi, který neuměl kokrhat

Představte si, děti, že bývaly doby, kdy lidé nevěděli, co je budík. Ani ho nepotřebovali, protože je každé ráno budil kohout. Vy, co žijete ve městě, možná zase nevíte, co je kohout. Ale určitě znáte slepici, toho velkého ptáka, od kterého máme vajíčka. Kohout je slepičí kluk. Slepičku od kohouta rozeznáte podle hlasu. Když slípka snese vejce, volá: Kokokodák! Kohout vejce nesnáší. Je tu od toho, aby slepicím nebylo smutno a aby za rozbřesku zplna hrdla zakřičel: Kykyry kýýý! Říká se tomu kokrhání. Když první kohout zakokrhá, někde v dálce mu odpoví jiný a potom další, a tak se celý kraj dozví, že končí noc a začíná nový den.

Jednomu vesničanu jménem Karel Pšenička se stalo něco neuvěřitelného. Když jeho staré slepice i kohout dosloužili, koupil deset nových a jednoho mladého kohoutka a postavil jim pěkný kurník, aby měli kde nocovat. Kurník se ta jejich ložnice jmenuje proto, že vědci říkají slepici kur domácí. Proto nenocují ve slepičinci, ale v kurníku. Zeptejte se rodičů, co to je slepičinec, a samy uznáte, že se v tom spát nedá.

Když slípky pana Pšeničky vyrostly, paní Pšeničková radostně hlásila:

„Táto, už máme první vajíčka!“

„Tak to jsme dobře koupili,“ odpověděl manžel. Ale zatímco slepičky poctivě snášely a kdákaly, kohoutek ne a ne kokrhat. Snažil se, to ano, ale správné kokrhání, které by člověka probudilo, to nebylo. Mělo dobrý začátek, ale špatný konec. Místo aby kohoutek na celou ves zatroubil kykyry kýýý, vyšlo mu z hrdla jenom kykyry a dost. To samozřejmě nemohlo nikoho probudit.

Pan Pšenička pracoval jako kočí. Každé ráno o šesté hodině nakrmil a napojil koně a zapřáhl je k vozu. Jenže teď místo krmení a zapřahání spal jako dudek. Lidé na poli marně čekali, kdy přijede pro vyorané brambory.

„Takový to býval svědomitý člověk,“ říkali si. „Co se to s ním děje?“

Když potom opozdilec přijel, omlouval se: „To zavinil můj kohout. Neumí kokrhat. Je to nemehlo.“ A od té doby říkali tomu kohoutkovi Nemehlo.

Když se Nemehlo ani po týdnu nezlepšil, paní Pšeničková řekla: „Nedá se nic dělat, táto, budeme muset sáhnout do úspor a koupit budík. Kohout, který neumí kokrhat, je dobrý akorát do nedělní polívky.“

A tuto krutou větu zaslechla slepička, které šla kolem. Polekala se a hned to vyslepičila ostatním. To bylo nějakého poplašeného kdákání a dohadování:

„Cože? Do nedělní polívky? Našeho milovaného kohoutka?“

Večer se konala v kurníku schůze. Slepice nemají velký mozek a říká se o nich, že jsou hloupé, ale když se spojí deset takových mozečků, vylíhne se nápad jako hrom: Kos! Brzy ráno, jen co vyjde slunce, požádáme kosa, vynikajícího zpěváka, aby naučil našeho Nemehla kokrhat.

A příštího jitra dovedly kohoutka pod jabloň, kde velký černý kos, kterému všichni zdejší kosové říkali Caruso, vyhledával žížaly. Několikrát kvokly na pozdrav a pak ho ta nejvýřečnější slepička oslovila:

„Mistře, promiňte, že vás rušíme při lovu. Víme, že jste nejlepší zpěvák v kraji. Mohl byste vzít do učení našeho Nemehla?“

Mistr na kohoutka nevrle pohlédl a pak povídá: „Drůbež neučím.

Učím zpěvné ptactvo. Jestli si myslíte, že to je zpěv, co vy předvádíte, tak jste na omylu. Jsou to odporné, primitivní skřeky.“

„Máte pravdu, Mistře,“ řekla nejchytřejší slepička, „ale když se náš Nemehlo ty odporné primitivní skřeky nenaučí, půjde do polívky.“

To zapůsobilo. Mistr se na kohoutka znovu podíval, podrbal se zobákem pod křídlem a svým krásným pěstěným hlasem řekl: „Ukaž, co umíš.“

Nemehlo si odkašlal a pak žalostně zaskřehotal: „Kykyry!“

„A dál?“ vyzval ho Mistr.

„Dál to neumí,“ řekly všechny slepičky naráz.

„Dokdy to potřebuje umět?“

„Do neděle!“ zakvokaly slepičky.

„Do neděle? Vždyť je sobota!“ nevěřil Caruso svému hudebnímu sluchu.

„Jinak skončí v nedělní polívce,“ řekl slepičí sbor.

„Vy jste se pomátly!“ zaúpěl černý mistr zpěvu a poskakoval po trávníku sem a tam. „To vyžaduje nejmíň deset lekcí. Co můžu takové nemehlo do zítřka naučit?“

„Kokrhat, Mistře,“ odpověděly slepice.

Po chvíli se Caruso uklidnil a pokynul slepičí delegaci, aby přistoupila blíž.

„Ale zůstane to mezi námi,“ řekl tichým hlasem. „Nikomu neprozradíte, že Caruso, slavný učitel zpěvu, učil kohouta kokrhat. To bych měl z ostudy kabát,“ zatřepal krovkami svého černého fraku.

„Slibujeme,“ řekly slepičky a nechaly Nemehla s Mistrem o samotě.

„Kdo chce zpívat, musí správně dýchat,“ dal Caruso kohoutkovi první radu. „To platí i pro to vaše odporné vřeštění. Pořádně se nadechni a spusť!“

Nemehlo nabral vzduchu, co se do něho vešlo, a zakokrhal:

„Kykyry, pšik!“

„Co to bylo na tom konci? Co to bylo!?“ rozčílil se Mistr.

„Já nevím,“ řekl zkroušeně Nemehlo.

„Pšik!!! Jaképak pšik? Pšikáním nikoho nevzbudíš! Kýýýý tam musí zaznít. Kýýý!“

„Kýýý neumím,“ zavzlykal Nemehlo.

„Cože neumíš?“ zpozorněl Mistr.

„Kýýý!“ vyrazil ze sebe kohoutek hlasitěji.

„Ale umíš! Teď jsi to řek, ty holomku!“ Mistr se zaradoval tak, že zatřepal křídly, což ho vyneslo nad zahradu. Když přistál vedle Nemehla, řekl: „Mám to. Nepůjdeš do nedělní polívky!“

Po těch slovech začal hopsat k chalupě a Nemehlo za ním. Zastavili se až pod oknem, za kterým Pšeničkovi ještě spali.

„Nádech! A dej se do toho!“ zavelel tiše Mistr. Kohoutek nabral vzduch a vyšlo z něho pěkně hlasité: „Kykyry!“

Hned nato zašeptal Caruso: „Co neumíš?“ A Nemehlo z plných plic odpověděl: „Kýýýý!!!“

„Táto!“ posadila se na posteli paní Pšeničková. „Slyšels to?“

„Co?“ otevřel táta oči.

„Náš Nemehlo kokrhá!“

„Něco se ti zdálo,“ odpověděl pan Pšenička a zase oči zavřel.

A tu se zvenčí ozvalo ještě zvučnější: „Kykyry…“ A po krátkém zaváhání zaznělo to správné kohoutí: „Kýýýý!!!“

„Namouduši! On se to naučil!“ obouval si pan Pšenička pantofle. „A tys ho chtěla dát zítra do polívky. Jenom nevím, proč dělá v tom kokrhání takovou přestávku.“

„Je to začátečník, tatínku,“ usoudila paní Pšeničková. „On se zlepší.“

Pan Pšenička nabral do misky trochu pšenice, vyšel na dvorek a hodil celou hrst kohoutkovi.

„To máš za to, žes mě tak pěkně probudil,“ řekl.

Nemehlo byl šťastný jako blecha a hned chtěl první zrnko sezobnout, ale pak pohlédl na kosa a povídá: „Mistře, vemte si.“

„Děkuji, já jsem na žížaly,“ řekl Caruso svým školeným hlasem.

„Jakmile nějakou vyhrabu, bude vaše,“ slíbil mu Nemehlo.

„Hlavně cvičit, cvičit, cvičit! Aby to šlo beze mě. Nemám na ty vaše skřeky čas ani náladu.“

A protože Nemehlo cvičil, cvičil a cvičil, v neděli ráno už budil celou vesnici sám, bez nápovědy a bez přestávky. Slepičky každý večer před usnutím vzpomínaly, jak svého kohoutka zachránily, a Pšeničkovi si libovali, že mají tak spolehlivý opeřený budík. A my si z té pohádky vezmeme poučení, že když je u toho vytrvalost a dobří pomocníci, i nemehlo se naučí kokrhat.

2

Zuzana Pospíšilová

Kamarád

Šárka s Prokopem si vzali míč a vydali se do nedalekého parku. Roste v něm hodně stromů a po celý rok tam kvetou květiny nebo okrasné keře, které vždycky nádherně voní.

Na trávníku si chvíli hráli s míčem. Vestoje si ho navzájem házeli nebo do něj kopali pravou i levou nohou. Zkoušeli to i oběma nohama najednou, ale to se jim většinou nepodařilo a skončili na zemi. Ještě větší legrace byla, když měli míč chytat se zavřenýma očima. Vůbec netušili, jak je to těžké.

Když už byli ze všech hrátek unavení, posadili se. Ne na lavičku. Sedli si přímo do měkké trávy.

„Teď zavřeme oči a budeme hádat, co si ti ptáci povídají,“ navrhla Šárka. Prokop nebyl proti.

„Pi-pííí-pi-pííí,“ zopakoval Prokop po jednom ptáčkovi.

„Takhle ne!“ zasmála se Šárka. „Musíš to přeložit do lidské řeči. NAPÍT! NAPÍT!“ předvedla mu názorně.

„Ne, to znělo spíš jako MALÝ KYBLÍK!“ prohlásil Prokop a Šárka se tomu od srdce zasmála.

Najednou se pod nimi zem nepatrně zachvěla a během chvilky se přesně mezi nimi vytvořila pořádná hromádka. Na vrcholek krtince se vyhrabal i jeho autor. Černočerný krtek.

„Jé, ten je krásný,“ rozplývala se Šárka a nemohla spustit oči z jeho krátkých růžovoučkých tlapiček s pěti malými prstíky, které byly vytočené tak, aby krtek mohl odhrabávat hlínu směrem od sebe.

„Vezmeme tě na procházku, chceš?“ zeptal se Prokop. Ani nečekal na odpověď a popadl krtečka do náruče. Jeho hebký kožíšek byl ještě trochu špinavý, ale když ho Šárka s Prokopem začali hladit, všechny zbytky hlíny byly rázem pryč.

„Co kdybychom zašli na zmrzlinu?“ navrhla Šárka. Prokop měl v kapse pár drobných mincí. Rychle je přepočítal a pak přikývl.

Nejprve krtka položili na zem, ale rozeběhl se na opačnou stranu a málem skončil pod kolem jednoho z cyklistů, kteří se po parku s oblibou projíždějí, a tak ho raději vzali opět do náruče.

Prokopovy peníze stačily jen na dvě malé zmrzliny, proto odlomil špičku svého kornoutku a nabral do ní trochu zmrzliny z Šárčina kopečku. Tuhle miniaturní zmrzlinku podal krtečkovi, který ji nešikovně držel v tlapičkách. Šárka mu ji přidržovala. Prokop nemohl. Měl totiž dost vlastních starostí. Lízal zmrzlinu z opačného konce. Přes díru, která zůstala po ulomené špičce kornoutku.

Když zmrzlinu spořádali, vrátili se do parku. Nechali tam totiž míč. Jakmile krtek ucítil, že se blíží ke svému krtinci, vysmekl se Prokopovi z náruče a upaloval domů.

„Počkej na nás!“ volala za ním Šárka.

U krtince se krtek opravdu zastavil. Pacičkou naznačil, aby ho děti následovaly.

„Asi nás chce pozvat k sobě domů,“ hádala Šárka.

„Ale to nejde. My se do malé díry nevejdeme,“ snažil se mu vysvětlit Prokop.

Krtek v podzemí zmizel sám. Ale jen na chvilku. Za moment se vynořil. V pacičkách držel nějaký průhledný kořínek. Rozlomil ho na dvě půlky a podal dětem.

„Co to je?“ divila se Šárka. Ani Prokop z toho nebyl moudrý, ale krteček jim posunkem naznačil, aby kořínek snědli.

„Třeba je to nějaká podzemní zmrzlina,“ zasmál se Prokop.

Šárka chvíli váhala. Maminka ji často upozorňovala, že nemá jíst nic, co nezná, ale zvědavost byla silnější. Už když kořínek žvýkala, začala se pomalu zmenšovat. Prokop se tedy do kořínku zakousl taky. Když ho snědli celý, byli najednou stejně malí jako krteček, a dírou v krtinci se snadno protáhli. Bylo jim jasné, že snědli kouzelný kořínek. Nejen že se zmenšili, ale navíc začali krtkovi rozumět.