Než vystydne káva

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Tošikazu Kawaguči

Než vystydne káva – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

V kavárně v jedné nejmenované čtvrti mají místo, o němž koluje podivná novodobá legenda. Když na ně usednete – a dokud na něm zůstanete sedět –, můžete se přesunout v čase do doby, kterou si zvolíte.

Musíte však přijmout několik nepříjemných, opravdu nepříjemných pravidel:

1. Při návratu do minulosti se můžete setkat pouze s lidmi, kteří už kavárnu někdy navštívili.

2. Ať uděláte při návratu do minulosti cokoli, přítomnost se tím nezmění.

3. Na místě, jehož prostřednictvím se můžete do minulosti vrátit, už sedí jiný host. Abyste se na ně mohli posadit, musíte vyčkat, až host odejde.

4. Během pobytu v minulosti se z místa nesmíte vzdálit.

5. Váš čas v minulosti začíná nalitím kávy a vyprší, jakmile káva vystydne.

A tím výčet nepříjemných pravidel zdaleka nekončí.

Přesto přicházejí do kavárny stále další lidé, kteří se o této legendě doslechli.

Kavárna se jmenuje Funiculi funicula.

A co vy? Stáli byste o návrat do minulosti i po vyslechnutí takových pravidel?

Toto vyprávění je o čtyřech dojemných zázracích, které se v této podivné kavárně udály.

Milenci – příběh ženy, která se rozešla s mužem, za něhož se chtěla vdát.

Manželé – příběh muže ztrácejícího paměť a jeho ženy, zdravotní sestry.

Sestry – příběh ženy, která utekla z domu, a její mladší sestry, která milovala jídlo.

Matka a dcera – příběh těhotné ženy, která v této kavárně pracuje.

Kdybyste se mohli vrátit do minulosti, s kým byste se chtěli setkat vy?

*Tento příběh je smyšlený a podobnost se skutečnými osobami, kavárnami nebo skupinami je čistě náhodná.

Příběh první

Milenci

„Tak já už musím…“ zamumlal muž vyhýbavě, vstal a natáhl se po svém cestovním kufříku.

„Cože…?“ Žena se na něho překvapeně podívala. Nezaslechla z jeho úst nic o rozchodu. Ale požádal ji – svou přítelkyni, se kterou je už třetím rokem – o důležitý rozhovor, a teď jí zničehonic oznámí, že odjíždí pracovat do Ameriky. A že navíc odjíždí už za několik hodin. Takže i když o tom nepadlo ani slovo, lze si domyslet, že se ten důležitý rozhovor týkal právě rozchodu. Dělala si plané naděje, že by ten důležitý rozhovor mohl znamenat třeba svatbu.

„Jak cože?“ zamumlal muž, aniž by se na ni podíval.

„Můžeš mi to nějak vysvětlit?“ naléhala tónem, který její přítel nesnášel ze všeho nejvíc.

Kavárna, ve které spolu hovořili, je v suterénu, a tak nemá žádná okna. Jediné osvětlení poskytuje šest stíněných svítidel visících ze stropu a jedno nástěnné poblíž vchodu, a celý interiér tak má neustále sépiový nádech. Bez hodin tu není možné určit denní dobu.

Na stěně visí troje velké starožitné hodiny. Každé z nich však ukazují jiný čas. Je v tom záměr nebo prostě nefungují dobře? To ti, kdo navštíví kavárnu poprvé, nevědí. Nezbude jim nic jiného, než se podívat na vlastní hodinky.

Ani muž nebyl výjimkou. Podíval se na hodinky, aby si ověřil správný čas, poškrábal se nad pravým obočím a u toho lehce našpulil spodní ret.

Žena si toho výrazu všimla a bylo vidět, že ji pobouřil. „Co to teď mělo znamenat? Zatvářil ses, jako bych ti byla na obtíž,“ vyhrkla.

„Tak to není,“ odpověděl nesměle.

„Ale je,“ trvala na svém.

Muž opětovně našpulil spodní ret, odvrátil od ní oči a místo odpovědi mlčel.

Ženu jeho ustrašené chování rozčílilo. „Chceš, abych to byla já, kdo to řekne?“ zamračila se na něho a natáhla se po kávě, která již vystydla. Ta studená, sladká tekutina kávu připomínala už jen vzdáleně, a tak její špatnou náladu ještě prohloubila.

Muž se znovu podíval na hodinky. Spočítal si, že vzhledem k tomu, kdy má nastupovat do letadla, by se měl už pomalu mít k odchodu, a neklidně se začal znovu škrábat nad pravým obočím.

Žena koutkem oka zaregistrovala, jak nervózně sleduje čas. To ji rozzlobilo a prudce hrnek postavila zpátky.

Hlasité bouchnutí, jak hrnek narazil do talířku, muže vylekalo. Rukou, kterou si předtím přejížděl po pravém obočí, si začal pohrávat s vlasy. Pak se krátce zhluboka nadechl a znovu se pomalu posadil naproti ní. Najednou už nepůsobil tak bázlivě, jako tomu bylo ještě před chvilkou.

Jeho obličej, který se z nějakého důvodu takto změnil, ženu zmátl. Sklopila oči a upřeně pozorovala své ruce složené v klíně, jen aby se na něho nemusela podívat.

Muž, který neustále sledoval čas, nečekal, až zvedne hlavu. „Podívej…“ začal. Už to nebylo to obtížně srozumitelné mumlání. Jeho hlas zněl klidně a vyrovnaně.

Jako by však chtěla zabránit jeho dalším slovům, nedbale ho vybídla: „Tak půjdeš?“ Oči přitom nespustila z klína.

Žena, která se dožadovala vysvětlení, ho teď jednoduše odmítala. Odradilo ho to a zůstal nehybně sedět, jako by se zastavil čas.

„Už musíš jít, ne?“ řekla s dětskou nedůtklivostí.

Podíval se na ni se zmateným výrazem, jako by nechápal, co se mu snaží říct.

I ona si asi uvědomila, jak dětinsky a nepříjemně to znělo. V rozpacích od něj odvrátila zrak a kousla se do rtu.

Muž potichu vstal a promluvil k servírce stojící za barem.

„Zaplatím, prosím,“ řekl tichým hlasem.

Natáhl se po účtence, ale žena ji přidržela.

„Já tu ještě zůstanu…“

A pak zaplatím, chtěla dodat, ale muž zlehka vytáhl účtenku zpod její ruky a zamířil k pokladně.

„Dohromady, prosím.“

„Říkala jsem, ať to necháš být.“ Aniž by vstala, otočila se a natáhla k němu ruku.

On se však na ni schválně nepodíval a vytáhl z peněženky tisícijenovou bankovku.

„To je v pořádku,“ podal ji servírce společně s účtenkou, na okamžik se smutně podíval na ženu, uchopil rukojeť svého kufříku a beze slova odešel.

Cink-cink

„… a to se stalo před týdnem,“ dovyprávěla Fumiko Kijokawa.

Pomalu, jako balónek, ze kterého uchází vzduch, se bezvládně sesunula na desku stolu. Podařilo se jí při tom vyhnout se šálku kávy, který měla před sebou.

Servírka a zákaznice sedící u baru, které potichu naslouchaly jejímu příběhu, se na sebe podívaly. Vypadalo to, že jim Fumiko podrobně popisuje událost, která se před týdnem odehrála v této kavárně.

Ještě na střední škole se Fumiko zvládla naučit sama šest jazyků, a poté co s vyznamenáním absolvovala Univerzitu Waseda, nastoupila do velké tokijské IT společnosti působící v oblasti zdravotnictví. Už v druhém roce jí bylo svěřeno vedení řady projektů. Byla ztělesněním energické ženy, která žije svou kariérou.

Dnes měla na sobě běžný pracovní oblek – bílou košili, černé sako a kalhoty. Soudě podle jejího vzezření, byla nejspíš na cestě z práce.

Její vzhled však běžný nebyl. Měla tvář mediální hvězdy, s jasně vykreslenými rysy a drobnými rty, jejíž elegantní obrys lemovaly středně dlouhé černé vlasy, které se leskly jako andělská svatozář. I přes oblečení bylo snadné si představit její dokonalé proporce. Fumiko byla nádherná žena, jako modelka z módního žurnálu, za kterou se každý otočí. Přesně taková, o jakých se říká, že jsou obdařeny inteligencí i krásou. Jestli si to ale uvědomovala i ona sama, je věc druhá.

Fumiko žila jen svou prací. To samozřejmě neznamená, že by se ještě nikdy nezamilovala. Ale doposud pro ni žádný vztah neměl takové kouzlo, jako její práce. Natolik byla Fumiko se svou stávající prací spokojená. „Mým milencem je moje práce,“ říkala a několik nabídek odmítla mávnutím ruky.

Ten muž se jmenoval Goró Katada. I on pracoval jako systémový inženýr ve firmě působící v oblasti zdravotnictví, i když ne tak velké, jako byla ta Fumičina. Goró byl Fumičin o tři roky mladší přítel. Seznámili se o dva roky dříve při práci na společném projektu pro jednoho klienta. Přesněji řečeno, Goró byl její bývalý přítel.

Před týdnem ji požádal o důležitý rozhovor. Fumiko dorazila na místo schůzky v elegantních světle růžových šatech ke kolenům, béžovém jarním plášti a bílých lodičkách. Není třeba zmiňovat, že cestou přitahovala pohledy všech kolemjdoucích mužů. Do té doby, než začala chodit s Goróem, žila jen prací, a tak měla ve svém šatníku jen samé pracovní kostýmky. A navíc se i s Goróem obvykle potkávali po práci.

Ale protože ji požádal o důležitý rozhovor, Fumiko nabyla dojmu, že půjde o něco speciálního. A tak, plná očekávání, si šla koupit něco nového na sebe.

Když však dorazili k jejich oblíbené kavárně, ve které si schůzku dohodli, našli na dveřích oznámení, že mají z mimořádných důvodů zavřeno. Fumiko i Goró byli velmi zklamaní. Tahle kavárna by byla pro důležitý rozhovor ideální, protože v ní byly jednotlivé stoly umístěny v oddělených boxech.

Nedalo se nic dělat, a tak se začali poohlížet po jiném vhodném místě, až nakonec objevili malý vývěsní štít v tiché postranní uličce. Jednalo se o malou kavárnu v suterénu a oni neměli ani ponětí, jak to bude uvnitř vypadat, ale imponoval jim její název, který pocházel z textu písničky, kterou jako malí zpívali. A tak se rozhodli vstoupit.

Jakmile vešli, Fumiko toho rozhodnutí okamžitě litovala. Kavárna byla ještě menší, než čekala. Sedět se dalo u barového pultu i u stolů, jenže u baru byla pouze tři místa a u každého ze tří stolů byly pouze dvě židle, takže tu mohlo být najednou nanejvýš devět hostů.

A tak pokud by ten důležitý rozhovor, který zaměstnával Fumičinu mysl, nebyl veden šeptem, slyšeli by ho všichni. Fumiko navíc vadil i sépiový nádech celé místnosti, způsobený nedostatečným osvětlením několika stíněnými svítidly.

Místo pro tajná jednání… To byl Fumičin první dojem z této kavárny. S přehnanou ostražitostí vůči okolí rozpačitě zamířila k volnému stolu pro dva a posadila se.

V kavárně byli další tři hosté a servírka. U nejvzdálenějšího stolu seděla žena v bílých šatech s krátkými rukávy a tiše četla knihu. U stolu poblíž vchodu seděl nevýrazný muž s rozevřeným časopisem o cestování, ze kterého si cosi vypisoval do malého sešitku.

Žena, která seděla u barového pultu, byla oblečená v sytě červeném tílku a zelených legínách. Na opěradle židle měla pověšený kimonový kabátek bez rukávů a ve vlasech stále ještě měla natáčky. Z nějakého důvodu jen tahle jediná žena s natáčkami pohlédla letmo na Fumiko a její doprovod a usmívala se přitom od ucha k uchu. A i během toho, co si Fumiko s Goróem povídali, řekla žena občas něco servírce za barem a pronikavě se zasmála.

„Chápu…“ reagovala na Fumičino vysvětlení žena s natáčkami. Ale vlastně to vůbec nechápala. Jen tím dala najevo, že poslouchá. Žena s natáčkami se jmenovala Jaeko Hirai. Letos jí bylo teprve třicet a provozovala snack bar v sousedství. V kavárně byla pravidelnou zákaznicí. Před tím, než šla do práce, si sem vždycky zašla na kávu. I dnes měla ve vlasech ještě stále natáčky, ale oblečení měla jiné než minulý týden. Měla na sobě žlutý top bez ramínek, sytě červenou minisukni a svěže fialové legíny. Seděla se zkříženýma nohama na židli u barového pultu a naslouchala Fumiko.

„To bylo před týdnem. Vzpomínáte si, ne?“ Fumiko vstala a upřeně se podívala přes bar k servírce.

„No… ano,“ připustila servírka. Vypadala zmateně a na Fumiko se ani nepodívala.

Jmenovala se Kazu Tokita. Kazu byla sestřenice majitele této kavárny a během studia na vysoké škole výtvarných umění tu pracovala jako servírka. Měla pěkný obličej se světlou pletí a mandlovýma očima, ale neměla žádné zvláštní rysy. Byl to obličej, na který když se podíváte a pak zavřete oči, tak si ho nedokážete vybavit. Jedním slovem byla nenápadná. Snadno byste ji přehlédli. Kazu byla typ člověka, kterého vztahy s ostatními lidmi spíš obtěžují, a tak ani neměla moc přátel. To ji však nikdy netrápilo.

„No a… co přítel? Ten je teď kde?“ zeptala se Hirai. Vypadala nezúčastněně a pohrávala si s šálkem, který držela v ruce.

„V Americe,“ odpověděla nespokojeně Fumiko.

„Takže je to tak, že si váš přítel zvolil práci?“ dotkla se Hirai zlehka podstaty věci, aniž by se na Fumiko podívala.

„Ne, tak to není!“ nesouhlasila Fumiko, oči při tom měla doširoka otevřené.

„Jak není? Odjel přece do Ameriky, ne?“ opáčila Hirai s údivem ve tváři.

„Copak jste nepochopila, co vám tu povídám?“ namítla Fumiko zoufale.

„Co z toho?“

„Mé ženské já chtělo, aby nikam nejezdil, ale hrdost mi zabránila mu to říct.“

„To by každá nepřiznala.“ Hirai se zaklonila, ztratila rovnováhu a málem spadla ze židle.

Fumiko její reakci přešla. „Vy víte, jak to myslím, ne?“ obrátila se o pomoc ke Kazu.

Kazu se jakoby na okamžik zamyslela a pak i ona šla rovnou k věci. „Zkrátka ve skutečnosti jste nechtěla, aby odjel do Ameriky, že?“

„No, samozřejmě… to jsem nechtěla, ale…“

„Nechápu,“ ušklíbla se Hirai, když viděla, jak Fumiko váhá s odpovědí.

Kdyby byla na Fumičině místě, určitě by se rozplakala. „Neodjížděj!“ vykřikla by nejspíš. Ronila by samozřejmě krokodýlí slzy. Slzy jsou ženskou zbraní. To byla její filozofie.

Fumiko se otočila ke Kazu, která stála za barem. Oči jí zářily.

„V každém případě mě, prosím, pošlete zpátky do toho dne… do toho dne před týdnem!“ požádala Fumiko s vážnou tváří.

Jako první na toto bláznivé přání, aby byla poslána zpátky do předchozího týdne, reagovala Hirai.

„Prý zpátky v čase…“ zamručela a podívala se přitom na Kazu, na jejíž tváři bylo znát, že je v rozpacích. Kazu zamumlala své typické „Hmmm...“ a nic dalšího na to neřekla.

Už před několika lety se tato kavárna proslavila díky novodobé legendě, podle které lidem umožňuje návrat v čase. V té době Fumiko taková věc nijak zvlášť nezajímala, a tak ji pustila z hlavy. To, že sem minulý týden přišla, byla vyloženě shoda okolností.

Včera večer se náhodou dívala na jakousi televizní estrádu. V úvodu zaslechla, jak moderátor zmínil slovo „novodobá legenda“, a v tu chvíli jí bleskla hlavou vzpomínka na tuto kavárnu. Byla jen taková útržkovitá, ale jednu klíčovou větu si vybavovala jasně: „Je to kavárna, která člověka umí vrátit zpátky v čase.“

Jestli se mi podaří vrátit se zpátky do minulosti, možná dokážu dát věci zase do pořádku. Možná si budu moct znovu promluvit s Goróem. Tohle nemožné přání se Fumiko znovu a znovu přehrávalo v hlavě, až přestávala být schopná racionálního úsudku.

Dnes ráno se dokonce i zapomněla nasnídat. Ve firmě neměla ani pomyšlení na práci a pořád jen sledovala čas. Chci se o tom ujistit hned, ani o vteřinu déle. Byla tak roztržitá, až se kolega obával, jestli je v pořádku, a z nepozornosti dělala jednu chybu za druhou. Když se přiblížil konec pracovní doby, její neklid dosáhl vrcholu.

Z firmy do kavárny jí to vlakem trvalo třicet minut. Ze stanice, která je kavárně nejblíž, skoro běžela. Celá udýchaná vběhla dovnitř a obrátila se na Kazu. „Prosím, pošlete mě zpátky do minulosti!“ požádala rezolutně dřív, než Kazu stihla doříct Vítejte. A stejně energicky se pustila i do vysvětlování.

Když však spatřila reakci žen před sebou, znejistěla. Hirai jen stála a hleděla na Fumiko s širokým úšklebkem, zatímco Kazu se tvářila chladně a pohledem se Fumiko vyhýbala.

Navíc kdyby bylo opravdu možné vrátit se do minulosti, tak by tu jistě bylo mnohem víc lidí. Ale stejně jako před týdnem tu byla jen ta žena v bílých šatech a muž s rozevřeným časopisem o cestování, a pak už jen Hirai a Kazu.

„Je možné se vrátit v čase, že ano?“ zeptala se Fumiko nejistě. Na to jsem se asi měla zeptat už předtím, pomyslela si, ale teď už to bylo jedno.

„Tak jak to tedy je?“ naléhala Fumiko přes bar na Kazu. Ta se však, jak se dalo čekat, na Fumiko ani nepodívala a jen neurčitě zamumlala: „Hm, no…“

Jakmile to však Fumiko uslyšela, rozzářily se jí oči. Není to ne. Nebylo to ne. Nedokázala zakrýt vzrušení.

„Prosím, vraťte mě zpátky!“ zažadonila s takovou energií, jako by se chystala přeskočit barový pult.

„A co uděláte, až se tam vrátíte?“ zeptala se klidným hlasem Hirai a usrkávala přitom vystydlou kávu.

„Začnu znovu,“ zatvářila se vážně.

„Aha,“ pokrčila Hirai rameny.

„Prosím!“ požádala Fumiko hlasitěji. Její hlas se rozléhal po místnosti.

Teprve až v poslední době se Fumiko začala zaobírat myšlenkou, že by se za Goróa provdala. Letos jí bude osmadvacet a rodiče, žijící v Hakodate, na ni už několikrát naléhali: „Co svatba, ještě nebude? Není někdo na obzoru?“ A od té doby, co se vloni vdala její mladší sestra, které bude letos pětadvacet, rodiče ve svém naléhání ještě přitvrdili. Došlo to tak daleko, že od nich dostávala jednou týdně e-mail. Kromě mladší sestry měla Fumiko i třiadvacetiletého bratra. Ten si vzal místní dívku, která s ním otěhotněla, a tak už zbývala jen Fumiko.

Fumiko na svatbu rozhodně nijak nespěchala, ale její pohled se docela dost změnil poté, co se provdala její mladší sestra. Začala si říkat, že by jí nevadilo se vdát, pokud by to bylo za Goróa.

Hirai vytáhla cigaretu z pouzdra s leopardím vzorem.

„Asi bys jí to měla pořádně vysvětlit, co myslíš?“ řekla věcně a zapálila si.

„To asi ano,“ odpověděla Kazu monotónním hlasem, obešla pult a stanula před Fumiko. Pohlédla na ni s laskavým výrazem, jako by konejšila plačící dítě.

„Tak teda… dobře, moc dobře poslouchejte… ano?“

„Co… o co jde?“ znervózněla Fumiko.

„Můžete se vrátit, skutečně se můžete vrátit, ale…“

„Ale co?“

„I když se vrátíte do minulosti a budete se snažit sebevíc, přítomnost se nijak nezmění.“

Přítomnost se nezmění. Něco takového Fumiko rozhodně nečekala a zaskočilo ji to.

„Cože?“ vyhrkla nahlas bez přemýšlení.

Kazu pokračovala klidným hlasem ve vysvětlování.

„I když se vrátíte zpátky do minulosti a řeknete svému… ehm… příteli, který odjel do Ameriky, co doopravdy cítíte…“

„I když mu řeknu, co cítím?“

„Přítomnost se nezmění.“

„Cože!?“

To Fumiko slyšet nechtěla, a zuřivě si zacpala uši. Ale Kazu pokračovala a pronesla slova, která Fumiko chtěla slyšet ze všeho nejméně.

„To, že odjel do Ameriky, se nezmění.“

Fumiko se celá zachvěla. Kazu však bezcitně pokračovala dál, jako by se nic nedělo.

„I když se vrátíte do minulosti a upřímně ho požádáte, aby neodjížděl, možná pochopí vaše pocity, ale přítomnost se tím nijak nezmění…“

Fumiko impulzivně zareagovala na její slova. „Ale vždyť to pak nemá žádný smysl, ne?“ zaprotestovala hlasitě.

„Můžete se zlobit, ale nic s tím nenaděláte,“ odsekla s klidem Hirai, jako by takovou reakci čekala, a kouřila přitom cigaretu.

„Proč?“ dožadovala se Fumiko vysvětlení s prosíkem v očích.

„Proč? Řeknu vám proč. Protože je to takové pravidlo,“ stručně odpověděla Kazu.

Ve filmech nebo románech obvykle platí pro cestování v čase pravidlo, které říká, že při návratu do minulosti do ní člověk nesmí zasahovat tak, aby to ovlivnilo přítomnost. Kdyby se totiž někdo například vrátil do minulosti a zabránil svým vlastním rodičům, aby se vzali nebo vůbec seznámili, nevznikly by okolnosti jeho narození, a zanikla by tak jeho vlastní přítomnost.

Tohle obecné pravidlo fungovalo v mnoha příbězích o cestování v čase, a tak i Fumiko pochopitelně věřila, že pokud člověk změní minulost, změní se tím i přítomnost. A právě proto se chtěla vrátit zpátky do minulosti a prožít ji ještě jednou. Její naděje se však proměnila v nedosažitelný sen.

Fumiko chtěla slyšet uspokojivé vysvětlení, proč existuje tohle nepochopitelné pravidlo, podle kterého ať se člověk při návratu do minulosti snaží sebevíc, přítomnost nezmění. Jediné, co jí k tomu Kazu řekla, bylo: „Protože je to prostě takové pravidlo.“ Nezatajila jí ten důvod ze zlomyslnosti, nebo protože je příliš složitý a nedokáže ho vysvětlit? Ani jedno ani druhé… prostě to bylo takové pravidlo. Možná ten důvod neznala ani ona samotná. Její nevzrušený výraz tomu nasvědčoval.

Hirai se podívala Fumiko do tváře. „Je mi líto,“ pronesla, jako by si tu situaci užívala, a s potěšením vyfoukla cigaretový kouř.

Hirai čekala, až pronese tuto frázi, od chvíle, kdy se Fumiko pustila do vyprávění.

„Něco takového…“ Fumiko opustila veškerá síla. Klesla bezvládně na židli a vtom si jasně vybavila novinový článek, ve kterém se psalo o této kavárně. Uváděl ho titulek „Návrat do minulosti? Odkryli jsme pravdu o kavárně proslavené novodobou legendou“ a stálo v něm zhruba toto:

Kavárna se jmenuje Funiculi funicula. Stala se natolik známou tím, že se v ní lze vrátit do minulosti, že se před ní každý den tvořila dlouhá fronta. Avšak počet lidí, kteří se do minulosti skutečně vrátili, se rovná nule. Pro návrat do minulosti totiž existují nepříjemná, opravdu nepříjemná pravidla.

První pravidlo zní: „V minulosti se můžete setkat pouze s lidmi, kteří kavárnu již někdy předtím navštívili.“ Návrat v čase tak pro mnohé postrádá smysl.

Další pravidlo říká: „Ať v minulosti uděláte cokoli, přítomnost se tím nezmění.“ Na otázku, proč existuje takovéto pravidlo, zaměstnanci kavárny odpověděli jen to, že nevědí.

Navíc se během sbírání informací pro tento článek nepodařilo najít jediného člověka, který by se do minulosti skutečně vrátil. Takže zkrátka není známo, zda je opravdu možné se v této kavárně do minulosti vrátit. A i když budeme předpokládat, že to možné je, pokud není možné změnit přítomnost, jaký má vůbec smysl se do minulosti vracet? Autor článku došel k závěru, že se sice jedná o zajímavou novodobou legendu, avšak existence takové možnosti postrádá smysl.

V dodatku stálo, že zřejmě existují ještě další pravidla, kterými je potřeba se při návratu do minulosti řídit, ale že nejsou známy žádné podrobnosti.

Když se Fumiko vzpamatovala, Hirai seděla otočená ke stolu, na který se Fumiko zhroutila, a vesele vysvětlovala další pravidla. Fumiko, s hlavou opřenou o stůl, hleděla na cukřenku před sebou a přemítala, proč v kavárně nepoužívají kostky. Přitom naslouchala.

„A to nejsou jediná pravidla. Tady v kavárně je jen jedno místo, na kterém musíte sedět, abyste se mohla vrátit do minulosti, víte? A při pobytu v minulosti se z toho místa nemůžete vzdálit,“ vysvětlovala Hirai. „Co tam bylo dál?“ zeptala se Kazu a na prstech se chystala odpočítat páté pravidlo.

„Je na to časový limit,“ dodala Kazu jakoby pro sebe, aniž by zvedla zrak od skleničky, kterou utírala.

„Časový limit?“ Fumiko instinktivně zvedla hlavu a zareagovala na její slova, ale Kazu se jen malinko pousmála a přikývla.

Hirai strčila do stolu. „Popravdě, už jen tahle pravidla stačí k tomu, aby si návrat do minulosti každý rozmyslel,“ pronesla, jako by si to užívala. Ale ve skutečnosti se bavila pohledem na Fumiko.

„Dlouho jsme tu neměli zákazníka, jako jste vy – někoho tak posedlého představou vrátit se zpátky do minulosti.“

„Paní Hirai…“ pokárala ji Kazu.

„Všechno nejde vždycky tak, jak si člověk přeje. Prostě to nechte být,“ dorážela Hirai dál na Fumiko.

„Paní Hirai…“ zopakovala Kazu důrazněji.

„Ne… opravdu… tyhle věci bychom měly říct jasně…“

Ale už bylo pozdě. Fumiko opustila veškerá síla a znovu se sesunula obličejem na desku stolu. Hirai se hlasitě rozesmála.

„Dolijete mi kávu?“ zavolal v tu chvíli na Kazu muž s rozevřeným časopisem o cestování, který seděl u stolu nejblíže ke vchodu.

„Ano, už jdu…“

Cink-cink

„Vítejte,“ rozezněl se kavárnou Kazuin hlas a dovnitř vstoupila nějaká žena. Byla oblečená v bleděmodrých šatech a béžovém propínacím svetru. Na nohou měla tmavě modré tenisky a nesla bílou tašku. Měla světlou pleť a velké kulaté oči jí zářily jako holčičce.

„Tak jsem tu.“

„Ahoj švagrová!“

Kazu oslovovala tuhle ženu s velkýma kulatýma očima švagrová, ale přesně řečeno to byla žena jejího bratrance, Kei Tokita.

„Už je po sakurách, viď?“ usmála se Kei a nevypadala, že by ji to nějak zvlášť mrzelo.

„Hm, to máš pravdu,“ bez váhání odpověděla Kazu, ale nepůsobila tak rezervovaně, jako když hovořila s Fumiko. Její výraz byl tak nějak jemnější.

„Ahoj,“ ozvala se Hirai, kterou už zřejmě přestalo bavit škádlit Fumiko, a tak se přesunula od jejího stolu k barovému pultu.

„Kdes byla?“ chtěla vědět.

„V nemocnici.“

„Na pravidelné prohlídce?“

„Jo.“

„Dnes máš zdravou barvu v obličeji.“

„Že jo?“

Kei se zběžně podívala na Fumiko, která stále ještě bezvládně ležela s obličejem na stole, a mírným nakloněním hlavy naznačila zvědavost. Hirai lehce zavrtěla hlavou, a tak se Kei vytratila do místnosti za pultem.

Cink-cink

Chvilku poté, co Kei zmizela v zadní místnosti, vstoupil do kavárny vysoký chlapík. Musel se pořádně sehnout, aby se nepraštil do hlavy. Měl na sobě bílý kuchařský rondon, přes který měl oblečenou tenkou bundu, a černé kalhoty. V pravé ruce mu cinkal pořádný svazek klíčů. Jmenoval se Nagare Tokita a byl majitelem kavárny.

„Ahoj,“ přivítala ho Kazu.

Nagare kývl na pozdrav a upřel oči, úzké jako niť, na muže sedícího nad rozevřeným časopisem u stolu, který byl nejblíže vchodu.

Kazu zmizela v kuchyni pro kávu, aby mohla dolít Hirai, která k ní mlčky natáhla ruku s hrnkem. Hirai se opírala loktem o bar a tiše pozorovala Nagareho.

Ten přistoupil k muži s rozevřeným časopisem. „Pane Fusagi,“ oslovil ho vlídně.

Muž, který se jmenoval Fusagi, na okamžik zaváhal, jako by si nebyl jistý, zda Nagare hovoří skutečně k němu, a pak se na něho pomalu podíval.

„Dobrý den,“ pozdravil ho s lehkou úklonou Nagare.

„Dobrý den,“ odvětil muž jménem Fusagi a pohlédl na něj s prázdným výrazem ve tváři. Poté se hned vrátil ke svému časopisu. Nagare ho chvilku pozoroval a pak se otočil směrem ke kuchyni.

„Kazu,“ zavolal.

„Copak?“ ozvala se Kazu a jen přitom vykoukla ze dveří.

„Zavolej, prosím tě, paní Kótake.“

Na okamžik to vypadalo, že Kazu vůbec neví, která bije.

„Ona ho hledá,“ pokračoval Nagare a obrátil se k Fusagimu.

Kazu došlo, co tím myslí.

„Aha… dobře,“ odpověděla, a jakmile dolila Hirai kávu, zmizela v zadní místnosti, aby ten hovor vyřídila.

Nagare se koutkem oka podíval na Fumiko zhroucenou na desce stolu, zašel za barový pult a vzal si z police sklenici. Z lednice pod pultem vytáhl krabici pomerančového džusu, ležérně si ho nalil a celou sklenici naráz vypil.

Krátce poté, co zmizel v kuchyni, aby sklenici umyl, bylo slyšet, jak někdo klepe nehty o pult.

„…?“

Nagare vykoukl z kuchyně.

Hirai mu lehce kynula rukou. Ještě s mokrýma rukama se vyšoural ven.

Trochu se naklonila a zašeptala: „Jak to dopadlo?“

„Hm?“ zamumlal a hledal papírovou utěrku. Nebylo jasné, zda reaguje na její otázku nebo dává nespokojeně najevo, že žádnou nemůže najít.

„Vyšetření,“ řekla Hirai ještě tlumenějším hlasem.

Nagare neodpověděl, jen se podrbal na špičce nosu.

„Špatné zprávy?“ zeptala se Hirai s vážnou tváří a v jejím hlase bylo cítit obavy. Nagareho výraz zůstal beze změny.

„Na hospitalizaci to prý tentokrát není,“ zamumlal jakoby pro sebe.

„Aha,“ vzdychla tiše Hirai a podívala se směrem k zadní místnosti, kam Kei odešla.

Nagare konečně našel papírovou utěrku a utřel si ruce.

„Co?“ odpověděla otázkou.

„Sestra tu už několikrát byla, že?“

„Je to tak.“