Bratrstvo

Kniha SEDMÁ

KALDERA

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.egmont.cz

www.albatrosmedia.cz

John Flanagan

Bratrstvo, kniha sedmá – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNICKÝCH VÝRAZŮ

ČÁST PRVNÍ

Tvář z minulosti

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

ČÁST DRUHÁ

DAN

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

ČÁST TŘETÍ

KALDERA

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

EPILOG

O AUTOROVI

VYSVĚTLENÍ NÁMOŘNICKÝCH VÝRAZŮ

Protože se v této knize setkáte s plachetními loděmi, říkal jsem si, že by nebylo od věci vysvětlit některé námořnické výrazy, které se v příběhu objeví.

Nemějte strach, nehodlám vás utopit v moři technických podrobností (abych použil vodní přirovnání). Určitě pochopíte, o co jde, i pokud toho o mořeplavbě moc nevíte. Má-li příběh působit realisticky, jisté množství námořnických výrazů je ovšem nezbytné.

Tak jdeme na to – a je celkem jedno, v jakém pořadí to vezmeme.

Příď, přední část lodi

Záď, zadní část lodi

Levobok a pravobok, levá a pravá strana lodi, pokud se díváte směrem k přídi. Pravoboku se říkalo také „kormidelní paluba“ (nebo kormidelní strana). Kormidelní veslo bylo vždy umístěno na pravé straně lodi. Když tedy loď vplula do přístavu, zakotvila levou stranou k přístavní hrázi, aby nepoškodila kormidelní veslo. Vstup na loď pro posádku a cestující se nacházel také vždy na levoboku.

Podélné (předozadní) oplachtění, uspořádání plachet, při němž jsou plachty umístěny podél trupu lodi

Trup, tělo lodi

Kýl, páteř lodi

Vaz, dřevěný oblouk vytvářející křivku přídě nebo zádě. Jsou k němu připojeny všechny boční prvky lodního trupu. Přednímu vazu se říká také klounovec, zadnímu vazu kormovec.

Klounovcový nájezdník, nejnižší místo přídě, kde se stýká lodní kýl s klounovcem

Kormidelní veslo, veslo sloužící k ovládání směru lodi. Nachází se na zádi na pravoboku lodi.

Kormidelní páka, rukojeť kormidelního vesla

Plovoucí kotva, zařízení sloužící ke zpomalení pohybu lodi unášené větrem. Často se jedná o plátěný plovák – podlouhlý plátěný kužel, který je na jednom konci uzavřený a na druhém otevřený – nebo dva trámy svázané do kříže. Plovoucí kotva se vyvěsí z přídě a vzniklý odpor zpomalí pohyb lodi po hladině.

Stěžeň, sloup, na který se zavěšují plachty

Ráhno, dřevěná tyč, která se vytahuje na stěžeň a nese plachtu

Štítnice, část lodního boku vyčnívající nad palubu

Okrajník, horní okraj štítnice

Palubní odtoky, otvory ve štítnici, jejichž úkolem je odvádět vodu, která se dostane na palubu

Ovíjecí kolíky, dřevěné kolíky sloužící k upevnění lana

Vidlice, úchyt pro veslo

Vějička, dlouhý praporek, který ukazuje směr větru

Křižování (plavba na přední vítr), technika plavby, při které měníte směr ze strany na stranu a plujete proti větru. Pokud vane vítr ze severu a vy chcete plout na severovýchod, obrátíte loď na severovýchod a budete pokračovat v plavbě tímto směrem. Pokud však vane vítr ze severu a vy chcete plout přímo na sever, musíte provést řadu krátkých obratů, kličkovat ze strany na stranu a pomalu postupovat k severu. Této technice se říká také stoupání proti větru.

Obracení přes záď, technika změny směru. Když loď křižuje, obrací se proti větru, aby změnila směr. Když se obrací přes záď, otáčí se po větru, pohybuje se po mnohem širším oblouku a do plachet se jí opírá vítr, který ji při obratu pohání. Pro vlčí lodě to byl bezpečnější způsob změny směru.

Na boční vítr, technika plavby, při které vane vítr z boku lodi

Na zadní vítr, technika plavby, při které vane vítr od zádi

Podkasání plachty, svinutí části plachty a její upevnění k ráhnu, aby se zmenšila její plocha. Provádí se za silného větru, aby se předešlo poškození stěžně a plachty.

Seřízení plachty, upravení plachty do co nejvýhodnějšího úhlu

Zdvihací lano, provaz, pomocí něhož se vytahuje ráhno na stěžeň

Stěh, silné lano, které zajišťuje stěžeň. Přední a zadní stěh jsou silná lana vedoucí od vrcholu stěžně k přídi a zádi.

Stěžňová lana, silná lana, která jsou natažená z vrcholu stěžně k boku lodi a zajišťují stěžeň

Plachetní lana, provazy, které se používají k seřizování plachty, jejímu vytahování, spouštění a natáčení podle síly a směru větru. V případě nouze může být vydán rozkaz „spustit plachetní lana“. Plachetní lana se uvolní, plachta se spustí a loď zastaví.

Takeláž, všechny stěžně, plachty, ráhna a lana sloužící k ovládání lodi

Kurs, směr plavby

Snos, odchýlení lodi od směru plavby kvůli větru nebo proudu

Závětří lodi, opačná strana lodi než ta, do které se opírá vítr

Návětrné pobřeží, pobřeží nacházející se po větru od lodi. Vítr k tomuto pobřeží zanáší loď – pro plachetnici je to nebezpečná situace.

Kontra, záběr veslem nebo pádlem proti běžnému směru plavby

Kloun, zbraň v podobě mohutného hrotu na přídi pod čarou ponoru

Teď už znáte všechny námořnické výrazy, které budete potřebovat. Vítejte na palubě světa Bratrstva!

John Flanagan

ČÁST PRVNÍ

Tvář
z minulosti

Kapitola první

Mohutný muž se rozehnal na Stiga.

Ruce měl roztažené, jako by ho chtěl obejmout, a prsty nakrčené, připravené popadnout ho. Byl vyšší než Stig a možná o dvacet kilo těžší. Hrudník i celou horní část těla měl velmi svalnatou.

Stig viděl jemný lesk oleje, který soupeři pokrýval paže, a hlavou mu blesklo, že tohle není zrovna v duchu férové soutěže.

Zpevnil se a jejich těla se srazila s hlasitým PLESK, jak maso narazilo na maso. Pokud útočník doufal, že Stigovi tou ranou vyrazí dech, pak mu jeho záměr nevyšel. Mladý bojovník napjal svaly a připravil se na náraz. Ustoupil o půl kroku, ale jinak zůstal na nohou.

Nech ho přijít k sobě, radil mu předtím Thorn. Ať ukáže, co umí, než se do něj pustíš.

To, co uměl, nebylo nic obratného ani nečekaného. Sevřel Stiga v pase v nemotorném medvědím objetí a začal se zaklánět. Pokoušel se Stiga zvednout ze země, aby mu mohl lépe zmáčknout ledviny a plíce, zatímco Stig by mu bezmocně visel v náručí.

Ale Stig nechtěl být bezmocný – navíc viděl toho muže použít stejnou taktiku i v předchozím zápase. Když Stig cítil, jak ho muž svírá a tiskne k sobě, vrazil mu pravou ruku s otevřenou dlaní pod bradu, zpevnil loket v pravém úhlu a podepřel si pravou paži levou rukou. Paže tak vytvořila pevnou, nepoddajnou překážku, která bránila mužovým pokusům zvednout Stiga nad písek arény. Dokud Stig dokáže udržet svou pravici takto zaklesnutou, bude se muž snažit zvednout ze země společně se svým protivníkem i sám sebe.

Větší muž hekal námahou a snažil se odtáhnout bradu od Stigovy dlaně, ale Stig udržoval tlak a jeho protivník byl v patové situaci. Čím usilovněji se pokoušel Stiga zvednout, tím víc se vyčerpával. Chyběla mu ale představivost nebo rychlost myšlení, aby mohl změnit taktiku. Tenhle chvat se mu předtím vždycky vyplatil. Takže by se měl vyplatit i teď.

Jenže jeho protivníci v předchozích zápasech nebyli na drtivé sevření a zdvižení ze země připraveni. A i kdyby byli, nenašli na ně žádný účinný protichvat.

Muž se snažil sebrat sílu na poslední, nadlidský pokus zvednout svého jako skála pevného protivníka ze země. Přitom nevyhnutelně uvolnil sílu svého medvědího objetí, počítal, že ho brzy obnoví s ještě větší silou. Ale Stig to chvilkové uvolnění tlaku ucítil. Vlastně ho i čekal. Jakmile stisk kolem jeho pasu zeslábl, stáhl dlaň z protivníkovy brady a otočil se v jeho sevření tak, aby k němu stál zády. Vrazil mu zadek do spodní části trupu, aby získal trochu prostoru, a cítil, že stisk povolil ještě o něco víc. Pak sebou hodil dozadu a společně s protivníkem spadli do písku, Stig byl nahoře. Síla pádu vyrazila většímu muži dech v jednom hlasitém heknutí.

Mužovo sevření se uvolnilo, jak se snažil popadnout dech, a Stig se od něj rychle odkutálel a vyskočil na nohy. Přikrčil se s rukama před sebou a s ohnutými pažemi v klasickém zápasnickém postoji.

Chvilku uvažoval, že na muže skočí a srazí ho na lopatky. Viděl ale, že na to ještě není ten správný čas. V těchto zápasech šlo o to, kdo koho položí na lopatky jako první, a Stig věděl, že si musí svůj manévr přesně načasovat, aby byl úspěšný. Pokud by se o něj pokusil moc brzy, riskoval by, že ho těžší muž ze sebe shodí a položí naopak na lopatky on jeho. Stig ho musel ještě pořádně unavit, než se mohl pustit do souboje na zemi.

Druhý muž se pomalu zvedl na nohy a ostražitě Stiga sledoval. Tenhle zápas se zatím vůbec nevyvíjel tak, jak to měl v plánu. Mladší, štíhlejší muž byl v podstatě nezraněný. Snadno odolal jeho nejúčinnějšímu chvatu a pak ho srazil do písku takovou silou, že mu skoro praskla žebra.

Pár vteřin jen stáli proti sobě. Potom, jako by na domluvený signál, se na sebe vrhli. Stig pevně popadl muže v ramenou za košili a silně do něj strčil. Soupeř mu chtěl instinktivně postrčení vrátit, ale v tu chvíli před ním Stig ustoupil, udělal krok dozadu levou nohou a stáhl muže s sebou. Při stejném pohybu zvedl pravou nohu k mužovu břichu a svalil se naznak. Soupeř šel za ním tažen silou svého pohybu. Stig se nahrbil, lehce dopadl do písku, rukama pořád držel muže za košili a nohu s pokrčeným kolenem měl zaklesnutou v mužově břiše.

Na zemi Stig narovnal pravou nohu v koleni jedním plynulým pohybem a vykopl i levou nohu, aby soupeře snáze zvedl nad sebe do vzduchu. Zároveň ale stále držel soka za košili, takže když ho nohama zvedal obloukem nad hlavu, rukama bránil horní části soupeřova těla v pohybu. Až v poslední chvíli držení uvolnil a poslal muže prudce do vzduchu. Ten ho přelétl a ztěžka dopadl na záda. Opět se ozvalo hlasité ufff prudce vyraženého vzduchu a dech, který soupeř nedávno nabral, byl znovu pryč.

Stig se přetočil na ruce a kolena jako kočka a vyskočil na nohy. Tentokrát si uvědomil, že druhý muž má opravdu vyražený dech po dvou těžkých pádech v rychlém sledu. Soupeř sípal, jak se snažil nabrat do plic vzduch, ale než se mu vůbec podařilo nadechnout, Stig na něj skočil a přirazil mu trup k zemi. Rozhodčí zápasu, který to celé zaujatě sledoval, padl na všechny čtyři, aby zkontroloval mužovy lopatky. Když viděl, že leží pevně v písku, dvakrát rychle udeřil dlaní do země.

„Raz! Dva! Je na lopatkách!“ vykřikl.

Stig se stáhl, klekl si na kolena, zvedl se a pak se shýbl, aby soupeři podal ruku.

„Smůla, Orene,“ řekl, když se druhý muž stavěl na nohy a ztěžka dýchal.

Oren smutně zavrtěl hlavou. „Žádná smůla,“ řekl. „Byls na mě moc rychlý. Moc rychlý a moc chytrý.“

Stig pokrčil rameny. „Tím chytrým si nejsem tak jistý.“

Oren si hřbetem ruky otřel z tváře písek. „Porazils mě, čestně a férově,“ uznal, ale nezněl příliš nadšeně. „Takže se dostáváš do vedení, že?“

Utkali se spolu v rámci každoročního soupeření v řadě fyzických soubojů o titul Maktiga, neboli Mocného. Ještě zbývaly dvě disciplíny – závod v běhu na dva a půl míle, v němž byl Stig za favorita, a pak ve stínovém souboji, kde mu přisuzovali první či druhé místo, podle toho, u kterého sázkaře jste vsadili své peníze. Popravdě ale nikdo nečekal, že by Stig vyhrál finálový souboj v zápase. Oren byl větší, těžší a silnější než on. Nečekaný úspěch udělal ze Stiga hlavního kandidáta na celkové vítězství. Kdyby vyhrál závod, jak každý čekal, na výsledku stínového souboje už by nezáleželo. Bylo téměř jisté, že se v této disciplíně umístí druhý nebo třetí a to by mu stačilo k udržení vedení.

„To asi ano,“ souhlasil Stig.

Oren několikrát pokýval hlavou. „No, tak hodně štěstí. Abych pak mohl říct, že mě porazil vítěz. To by bylo aspoň něco.“

Zvedl ruku na rozloučenou a otočil se k odchodu. Přitom se lehce hrbil, jak se na každém kroku ozývaly pohmožděné a namožené svaly na zádech.

Stig ucítil ruku na rameni, otočil se a uviděl usmívající se tvář Hala, svého nejlepšího přítele a velitele bratrstva.

„Dobrá práce,“ ocenil ho Hal.

Stig se usmál. Věděl, jak je důležité, že přes všechna očekávání vyhrál i v zápase.

„Ale, to nic nebylo,“ řekl lehce, a pak, když uviděl za Halovým ramenem Thornovu zarostlou tvář, zvážněl.

„Díky za ten tip, abych mu dal dlaň pod bradu, Thorne,“ řekl. „To ho opravdu překvapilo.“

Thorn pokrčil rameny. „Ale nemělo by. Používal to medvědí objetí při každém zápase. Mohl vědět, že si na něj někdo najde protichvat.“

„Ale nikdo jiný ho nenašel. Takže ještě jednou děkuju.“

Thorn přijal dík pokývnutím. „To přehození v závěru bylo skvěle provedené,“ pochválil Stiga. „Cvičils ho, viď?“

Hal s odpovědí předběhl svého kamaráda a pravou rukou si třel záda. „To rozhodně cvičil,“ řekl procítěným hlasem. „Házel se mnou po celé louce za máminým domem. Mám tělo samou modřinu.“

Thorn překvapeně zabručel. „Opravdu?“ řekl. „Neviděl jsem vás.“

Stig zvedl kazajku a přehodil si ji kolem ramen. Když soutěž skončila a stíny se dloužily, pronikl do vzduchu chlad.

„Cvičili jsme ho v noci,“ řekl. „Myslel jsem, že by nebylo dobré, aby o něm lidé věděli dopředu.“

Thorn se poškrábal na nose a podíval se na mladého zápasníka s novým respektem.

„To bylo chytré. Zdá se, že se učíš, že Maktig není jen ten nejsilnější a nejrychlejší. Roli tady hraje i mozek.“

Stig se po těch slovech zatvářil ostýchavě. „No, byl to spíš Halův nápad než můj.“

Thorn se usmál. „To sedí,“ řekl. Pak poplácal Stiga po rameni. „Být Maktig také znamená mít chytré přátele.“ Všichni se rozesmáli a vydali se k plotu, který ohraničoval zápasnickou plochu.

„Tak,“ řekl Hal. „Asi bych měl zajít na pláž a sdělit posádce tu dobrou zprávu.“

„Oni se nechtěli dívat?“ zeptal se Stig s úsměvem. „Mysleli si, že prohraju, co?“ Když už vyhrál, mohl se usmívat.

Hal trochu rozpačitě zaváhal. „O to nejde. Mají práci. Volavka potřebuje novou barvu tam, kam do nás minulý týden narazil ten rybářský člun. Tak mě napadlo, že bychom rovnou mohli přetřít celý trup.“

„Ale kromě toho si stejně mysleli, že prohraju, viď?“ trval na svém Stig.

Hal se trochu usmál. „Ano. Mysleli. Ale budou rádi, až uslyší, že se spletli.“

„Přijdete potom ke mně domů?“ ptal se Stig. „Měli bychom to oslavit.“

Hal zklamaně pokrčil rameny. „Oslavíme to zítra. Musím dnes večer zajít do Cechu navigátorů. Chtějí se mnou mluvit o naší poslední plavbě.“

Stigovo nadšení povadlo. „Neměl bych jít taky? Konec konců, jsem tvůj první důstojník.“ Hal už ale vrtěl hlavou.

„Lepší, když u toho nebudeš,“ řekl. „Až to začne být ošklivé, nechci, abys v tom lítal se mnou.“

„Ošklivé? Proč by to mělo být ošklivé?“ ptal se Stig.

Hal neurčitě rozhodil rukama. „V cechu jsou trochu natvrdlé mozky. Mají dojem, že jsem si měl při plavbě vést lepší záznamy. Nebo aspoň nějaké záznamy, když už je o nich řeč,“ dodal. Řekl to s úsměvem, ale Stig si všiml, že až do očí se ten úsměv nedostal.

„Netrap se tím, Stigu,“ vložil se do toho Thorn. „Půjdu s Halem a těm páprdům to vysvětlím.“ Zamával těžkým hákem z leštěného dřeva na konci své pravé paže. „Rozbiju pár hlav, když bude třeba.“

Hal položil Thornovi ruku na předloktí a sklonil jeho hrozivý hák. „Jsem si jistý, že to třeba nebude.“

„Škoda,“ zavrčel Thorn.

Kapitola druhá

Volavka byla vytažená na písek pláže vedle hlavního přístavu. Posádka ji za přílivu dostala na pláž po kládách a pak ji za odlivu nechala stát mimo dosah vody. Na každé straně byla loď podepřená trámy, aby stála rovně.

Minulý týden kotvila u mola na svém obvyklém vyhrazeném místě, u zádi Větrného vlka oberjarla Eraka, když se jednomu rybářskému člunu vytrhla kotva a začal ho unášet proud. Příď člunu pod úhlem narazila do Volavčina pravoboku a zlomila a vtlačila dovnitř dvě vrchní prkna v délce asi deseti stop.

Arndt, majitel člunu, se zhrozil při pohledu na to, jakou škodu jeho plavidlo napáchalo na pěkné malé lodi, a pokorně se omlouval. Hal, když ho přešla první zlost, nad tím mávl rukou a omluvu přijal. Věděl, že takové věci se stávají, když je špatné počasí. Nedalo se očekávat, že kotvy budou stoprocentně účinné. Mohly se na dně pohnout, lodí se mohl zmocnit proud, a ty pak narazily do jiných plavidel.

Poškození bylo povrchní a zlomená prkna vysoko nad čárou ponoru.

Arndt se nabídl, že zaplatí za škody na menší lodi. „Vezměte ji do Andersova doku,“ řekl. „Zaplatím účet za opravu.“

Ale Hal zavrtěl hlavou. „Opravím si ji sám,“ řekl. „Můžete zaplatit materiál.“

Byl vynikající loďař. Vlastně si v podstatě celou Volavku postavil sám, přestavěl ji z poloviny hotové vlčí lodě, která se stavěla pro vysloužilého nájezdníka, jehož ale nečekaně skolil infarkt. Hal sice respektoval Andersovu řemeslnou zručnost, svou drahocennou loď ale nechtěl svěřit nikomu. Proto tedy vyřízl poškozenou část a do trupu umístil dvě nová prkna. Rýha, kde se staré dřevo setkávalo s novým, byla tak nepatrná, že by pozorovatel musel trup opravdu pečlivě zkoumat, aby to místo našel. A když se pak opravené místo vyhladí, natře a zatmelí, bude v podstatě neviditelné. Využil také příležitosti k natření celého trupu novou barvou, o čemž stejně uvažoval už celé týdny. Volavka v uplynulém roce podnikla hodně náročných plaveb a vítr, sůl a slunce oloupaly z lodě celé kusy nátěru. Rozhodl se nahradit světle modrou barvu tmavě zeleným mořským odstínem.

„Zelená bude lepší, když budeme chtít plout někam, kde nechceme být moc vidět,“ řekl Stigovi a jeho první důstojník souhlasně kývl. Několik takových plaveb už spolu za ta léta zažili.

Stig byl zaměstnaný přípravou na soutěž o Maktiga a Hal slíbil, že mu s ní rád pomůže. Proto mladý skirl svolal zbytek posádky a svěřil práci s natíráním jim. Ingvar, Edvin, Jesper a Stefan všichni přišli a začali s natíráním. Loď si vytáhli na pláž, aby mohli seškrábat vilejše a další mořské tvory z kýlu pod hladinou ponoru.

Lydia také přiložila ruku k dílu. Ujala se úkolu dodělat jemnější detaily na lodi a vyzdobila veslařské vidlice, kormidelní páku a hlavní trámec na přídi i na zádi ornamenty. Vymalovala je plátkovým zlatem a Hal se nad takovou výstřednosti potají ošíval. Věděl ale, že Lydia chce pomoct, a tak neřekl ani slovo.

„Konec konců,“ sdělila mu, „platí to Arndt, tak ať za nás taky něco utratí.“

Když skončila, musel Hal uznat, že výsledek je velmi pěkný. A také zjistil, že to plátkové zlato platila sama. Bylo to gesto, které chtěla udělat – vůči němu i bratrstvu – a Hal ho s úctou přijal.

Práce už byla skoro hotová, a tak se Hal zastavil několik kroků od lodě, aby si prohlédl celkový dojem. Mořská zelená byla moudrou volbou, pomyslel si. Vypadala na Volavce dobře, a když ji teď viděl, uvědomil si, jak omšele předtím loď působila. Kromě toho, že barva vypadala dobře, měla ještě jeden, důležitější účel. Přimhouřil oči a snažil se představit si, jak bude loď vypadat za tmavé, bezměsíčné noci. Bude v podstatě neviditelná, pomyslel si, tahle barva splyne s šedozeleným odstínem samotného moře.

Někdo by si mohl myslet, že černý nátěr by byl účelnější. Ale Hal, krom toho že se odmítal plavit na černé lodi, věděl, že černý trup by vypadal jako pevná masa a byl by proti světlejším barvám moře dobře vidět.

Jesper vzhlédl od práce, když se Hal s Thornem blížili. Otřel si barvu ze štětce, narovnal se ze svého shrbeného postoje pod kýlem a křikl na ně: „Hale! Thorne! Jak dopadl Stig?“

Když zavolal, přestali natírat i ostatní a otočili se ke dvěma mužům přicházejícím po pláži. V odpověď na otázky spojil Hal ruce a zvedl je nad hlavou ve vítězném gestu. Posádka chviličku mlčela, a pak propukla v jásot.

„Vyhrál?“ ptal se Edvin s nedůvěrou v hlase. „Porazil toho přerostlého habána Orena?“

„Porazil ho s přehledem,“ potvrdil Hal se širokým úsměvem, když přišel blíž, aby nemusel tak křičet.

„Jak se mu to povedlo?“ ptal se Ingvar, a celá posádka se nahrnula kolem svého skirla a bojového velitele, aby si o zápase poslechla všechny podrobnosti. Když Hal mluvil o Stigově chvatu proti medvědímu objetí, s pravou rukou pevně zapřenou o Orenovu bradu, Stefan uznale zabručel.

„Kdo ho ten trik naučil?“ zeptal se. Všichni Orena v uplynulých týdnech soutěže viděli, a jeho medvědí objetí vypadalo jako v podstatě neporazitelná taktika.

„Kdo myslíš?“ odpověděl Hal s úsměvem a palcem ukázal na rozcuchaného starého mořského vlka vedle sebe. Všichni začali Thorna vychvalovat, jeden přes druhého. Nikoho z nich to vlastně ani moc nepřekvapilo. Thorn byl v mladších letech Maktigem tři roky po sobě a takový výkon se nepovedl nikomu předtím a nikomu potom.

„A co Ulf a Wulf?“ zeptal se Jesper s úsměvem. Při zmínce o dvojčatech se úsměvy objevily i na tvářích ostatních z posádky.

„Ještě jsem nic neslyšel,“ odvětil Hal. „Ale řekl bych, že dnešní výsledek bude stejný jako všechny předchozí.“

Uchazeče o titul Maktiga nominovali jejich skirlové či velitelé bratrstev. Nominace se zakládaly na prokazatelných schopnostech v boji. Každou nominaci posuzovala porota, a pokud usoudila, že nominovaný má dostatečné předpoklady k získání titulu, byl schválen jako soutěžící.

K titulu Maktiga ale vedla ještě jiná cesta. Každý muž se mohl nominovat tak, že soutěžil v kvalifikační řadě soubojů s dalšími uchazeči. Účastníci kvalifikace soutěžili ve stejných dovednostech jako ti v hlavní soutěži – v běhu na dlouhou trať, sprintu na krátkou vzdálenost, ve stínovém souboji mečem či sekerou, v hodu oštěpem, zápase a hodu sekerou. Na konci této kvalifikační soutěže mohl vítěz – pokud porotci usoudili, že projevil výjimečné schopnosti – vyzvat vítěze hlavní soutěže k souboji v těchto disciplínách. Nestávalo se často, že by kvalifikantovi takovou výzvu dovolili. Bylo ještě vzácnější, aby se mu pak povedlo celou soutěž vyhrát, ale i to už se stalo.

Ulf a Wulf se přihlásili právě do této kvalifikace – totiž, Ulf se nominoval jako první a Wulf ho okamžitě napodobil.

„Pokud to chce zkusit on, tak to zkusím i já,“ prohlásil Wulf. „Nakonec, jsme si rovni ve všech věcech – až na to, že já jsem trochu rovnější než on.“

A v tom spočíval problém porotců a pořadatelů. Dvojčata byla stejně schopná ve všech fyzických činnostech. To znamenalo, že když se utkala spolu, výsledek byl vždycky nerozhodný.

I v disciplíně, jakou byl stínový souboj, bojovala dvojčata až do vyčerpání. Měla onu prazvláštní schopnost, jakou jednovaječná dvojčata často mívají – věděla, co si myslí to druhé a co chce udělat. Když tedy Ulf a Wulf bojovali proti sobě, jeden vždycky věděl, co chce jeho sourozenec udělat, a měl připravenou účinnou obranu. Když soutěžili proti ostatním kvalifikantům, byli mnohem schopnější a všechny je vyřadili v rychlém sledu. Ale k rozčarování porotců jejich soutěže se ani jednomu nedařilo porazit své dvojče.

Už vybojovali dva stínové souboje s tupými meči a dřevěnými štíty, a oba vyústily v nerozhodný a vyčerpaný konec, po hodinách švihání, sekání, nastavování štítu a uhýbání. Právě teď byli uprostřed třetího, snad už rozhodujícího souboje. Pokud by z něj nevzešel vítěz, soutěž by pokračovala o dva dny později a celá posádka měla v plánu jít se podívat. Fascinovalo je podivné pouto mezi dvojčaty. Ulf a Wulf se dokázali celé dny spolu dohadovat o nesmyslných maličkostech. Hádali se, že černá je bílá a den je noc. Pokud ale někdo jiný vyvolal spor s jedním z nich, dvojčata vždy držela při sobě.

Ostatní Volavky teď chtěly vědět, zda jejich souboj skončí jednoznačným výsledkem. Většina o tom pochybovala – ale Jesper, jak už měl ve zvyku, začal přijímat sázky.

„Čas!“ zvolal nejstarší porotce a oba bratři o krok ustoupili. Hrudníky se jim dmuly námahou od úderů a jejich odrážení, výpadů a bránění, útoků a naznačovaných útoků. Dlouhé dřevěné meče jako by vážily jednou tolik než na začátku před čtyřiceti minutami. Štíty jim visely na pažích jako kamenné desky.

Zírali jeden na druhého, zatímco tři porotci se radili.

„Dávám osm bodů Wulfovi,“ řekl jeden porotce.

Per, nejstarší porotce, ho přerušil. „To je který?“ Dvojčata vypadala jedno jako druhé.

Woten, porotce, který promluvil jako první, ukázal na červený šátek kolem Wulfova pasu. „Červený,“ odpověděl krátce.

Per se zamračil. „Určitě?“

Jeho kolega pokrčil rameny. „Na jméně vlastně nezáleží, protože Luda –“ ukázal prstem na třetího porotce „ – hlasuje pro toho modrého.“ Když Luda přikývl a potvrdil, že nebodovali stejného bojovníka, pokračoval. „Dva zásahy do paží, tři do těla, tři do nohou.“

Wulf se vítězně zubil na svého bratra.

Per se podíval na druhého porotce, který se nešťastně mračil.

„Ehm…totéž tu mám pro Ulfa – modrého bojovníka,“ řekl Luda.

Wulfův úsměv pohasl a začal se na bratra mračit. Ulf odevzdaně pokrčil rameny. Viděl, jak se bratr už těšil, že vyhrál, takže další remíza byla pro Ulfa skoro stejně sladká jako vítězství.

Nejstarší porotce tiše zasténal. Takhle už se to táhlo celé dva týdny a nebyli zatím ani o kousek blíž k určení vítěze.

„Můžeme naplánovat další zápas,“ radil druhý porotce. „Třeba se konečně dočkáme vítěze.“

Ale nejstarší porotce se zamračil nejprve na něj a pak i na oba soutěžící. „Proč by to mělo dopadnout jinak? Bojovali už třikrát se stejným výsledkem.“

Woten unaveně přikývl. „Tak ať si o to střihnou berg-blad-trasa,“ zabručel.

Chvilku bylo ticho, a pak Per zamyšleně odpověděl: „A proč ne?“

Woten rychle udělal zamítavé gesto. „Dělal jsem si legraci,“ protestoval.

Druhý porotce zvedl ruku, aby ho umlčel. „Není to tak špatný nápad,“ řekl. „Přiznejme si to, oba jsou stejně dobří. Když je necháme proti sobě dál bojovat, rozhodnutí se stejně nedočkáme. Ať si střihnou berg-blad-trasa. Tak aspoň získáme vyzyvatele Maktiga. Protože jsou oba stejně schopní, je jedno, který z nich to bude.“

Všichni tři porotci se na sebe podívali. Per se tvářil nejistě.

„Vážně můžeme rozhodnout soutěž o vyzyvatele Maktiga dětskou hrou?“ zeptal se pochybovačně.

„Proč ne?“ zamumlal Luda. „Aspoň budeme ušetření dalšího nerozhodného souboje těchhle dvou.“

„Kromě toho, berg-blad-trasa je tradiční hra Skandijců,“ dodal Woten. „Je součástí naší kultury celá staletí.“

Ani on sám nezněl moc přesvědčeně. Ale všichni tři muži pomalu přikývli. Pak nejstarší porotce pokynul Ulfovi a Wulfovi, aby přistoupili. Dvojčata odložila cvičné meče a štíty a přešla k porotcům.

„Znáte berg-blad-trasa?“ zeptal se jich nejstarší porotce.

Dvojčata se na sebe podívala a pak Ulf odpověděl.

„Myslíte kámen-nůžky-papír?“ ujistil se, a porotce přikývl. To byl název staré hry v obecné řeči. Ulf se sebejistě usmál. „Znám ji. Nikdy mě v ní nikdo neporazil.“

Nejstarší porotce se spokojeně usmál. Zdálo se, že našli způsob, jak rozhodnout o vítězi. Zároveň ho napadlo, že by bylo lepší, kdyby se o tom nedozvěděli ostatní lidé.

„Ani mě ne,“ honem řekl Wulf. To mělo porotce varovat. Ale byli tak odhodlaní prolomit patovou situaci, že nezvážili význam těchto dvou prohlášení.

„Výborně, znovu se tedy sejdeme zítra odpoledne o čtvrté hodině na překážkové dráze.“ Překážková dráha, kde trénovali soutěžící z bratrstev, byla v tuhle část roku většinou nevyužívaná, protože nebyla součástí soutěže o Maktiga. Bylo by to dostatečně odlehlé místo pro toto dost nezvyklé utkání, na kterém se porotci právě dohodli. Když se oba soutěžící obrátili k odchodu, Per je zastavil. „Nikomu o tom neříkejte. Je to jasné?“

„Jasné,“ přikývl Wulf.

„Jasné jako křišťál,“ potvrdil Ulf.

Kapitola třetí

Výkonná rada Cechu navigátorů se setkávala v malém přístavku k velké síni oberjarla Eraka.

Všichni muži v ní byli starší než Hal, kterého do cechu přijali teprve před dvěma lety a byl nejmladším členem. Erak, coby oberjarl a uznávaný mořeplavec, byl přítomen jako host.

Šest členů rady sedělo kolem obdélníkového borovicového stolu, tři z každé strany a Erak v čele. Na druhé straně stolu naproti Erakovi byla prázdná židle pro Hala. Radní vzhlédli, když Thorn otevřel dveře – nijak jemně – a vpustil Hala dovnitř. Jeden z radních, Gerdt Smolensson, se zamračil, když uviděl zarostlého, jednorukého válečníka, který se postavil za Halovu židli.

„Nejsi členem cechu, Thorne. Co tady děláš?“

Thorn na muže několik vteřin hleděl. Čekal, že pokud se objeví potíže, příčinou bude právě tento muž. Gerdt byl známý svou nadutostí a svému postavení v radě cechu přikládal přemrštěnou důležitost.

„Jsem tady jen jako pozorovatel, kvůli Halovi, abych se přesvědčil, že se s mým přítelem zachází poctivě a s úctou, jaká každému členu cechu náleží,“ odpověděl.

„Tady nemáš žádnou pravomoc. Vůbec nemáš právo tady být,“ protestoval Gerdt nenávistným tónem.

Thorn na něj upřel oči. „Jako bývalý trojnásobný Maktig si to právo nárokuju,“ řekl nevzrušeným hlasem. A pak dodal: „Nárokuju si ho třikrát, pokud je to třeba.“

Tím všechny námitky umlčel. Titul Maktiga měl mezi Skandijci velkou autoritu a prestiž. Maktig měl u skandijského soudu právo promluvit ve prospěch kteréhokoli obžalovaného občana a jeho názor měl vždy velkou váhu.

Gerdt se ale nepřestal rozčilovat. Už zapomněl na to, co Thorn dokázal, jako většina lidí. V nedávných letech, po tom, co přišel o pravou ruku, se z Thorna stala zpustlá, opilá troska – dokud se nespojil s bratrstvem Volavek a dokud ho Halova matka Karin nepřiměla, aby se změnil.

„Tohle není soud,“ řekl Gerdt. „Tady žádná zvláštní práva nemáš. Tohle je uzavřené jednání rady Cechu navigátorů.“

„Uzavřené?“ opáčil Thorn a pozvedl jedno obočí. „Děje se tu snad něco tajného a nekalého? Proč byste potřebovali uzavřené jednání?“

„Thorne…,“ začal Hal. Měl obavy, že mu přítelův útočný tón přitíží.

Ale Thorn zvedl levici a umlčel jeho protesty. „Ne, Hale. Zajímalo by mě, co tím Gerdt myslí. Co má v plánu, že je potřeba to utajit? Proč nemůže být bývalý Maktig – trojnásobný Maktig – přítomen, aby přihlížel a poskytl radu? Mají tihle muže v plánu něco nečestného?“

Přejel pohledem všechny muže usazené u stolu. Klopili zraky, aby se vyhnuli jeho očím. Všichni, kromě Eraka, jehož ostře řezanými rysy probleskl slabý úsměv a souhlasně na Thorna kývl.

Než stačil Gerdt odpovědět, promluvil oberjarl tónem, který nepřipouštěl námitky. „Názor Maktiga je ceněn a respektován u soudu, u každého právního jednání mnohem vážnějšího, než je pouhá schůze rady. Nevidím důvod, proč by rada neměla Thornovi umožnit totéž.“

„Ale…,“ začal Gerdt a zrudl v obličeji. Jen hloupý nebo statečný člověk by se snažil dál pokračovat v protestech, když oberjarl učinil tak jasné a konečné rozhodnutí. Erak praštil velkou rukou do desky stolu, až se celý stůl roztřásl a rána se rozlehla po místnosti.

„Thorn zůstane!“ zařval Erak. Gerdt i ostatní radní se přikrčili na svých židlích a Erak pokračoval klidnějším, ale stejně rozhodným hlasem. „Tak do práce.“

Následovalo několik vteřin zmateného ticha, zatímco se radní vrtěli na židlích a listovali v poznámkách. Nakonec si jeden z radních, Paavo Nilsson, odkašlal.

„Tak já tedy začnu, ne?“ zeptal se smířlivějším tónem. Podíval se úkosem na Gerdta, který si právě všiml, že Erakova obrovská válečná sekera se opírá o zeď na dosah jeho ruky.

Gerdt přikývl a druhý radní pokračoval: „Hale Mikkelsone, když ses stal členem, souhlasil jsi, že se budeš řídit pravidly a zákony cechu, je to tak?“

„Ano.“

„Jedním z těchto pravidel je, že všichni členové by se měli podělit s ostatními o nové navigační informace?“

Hal chtěl opět souhlasit, ale Thorn mu položil svůj dřevěný hák na předloktí a umlčel ho. Příjemným, nenuceným tónem řekl: „To není pravidlo ani zákon. Je to zvyk.“

„Tak ale sbíráme své znalosti o světě a obohacujeme naši mořeplaveckou tradici,“ vyštěkl Gerdt, jemuž se vrátila sebejistota, když Erak mlčel.

Thorn se na něj podíval jako na nepříjemný hmyz. „Opakuju. Není to zákon cechu, je to zvyk.“

„Je to nepsaný zákon!“

Thorn se naklonil nad stůl a opřel se o leštěný dřevěný hák na konci své pravé paže. „Pokud je nepsaný, pak to není zákon!“ odpověděl klidně. „Jinak bych se mohl odvolat na nepsaný zákon, který mi dovoluje praštit tě hákem, když se chováš jako neotesanec a tyran.“

„Ale no tak, Thorne,“ pokáral ho Erak. „Není třeba vyhrožovat násilím.“ Chvilku počkal, až Thorn ustoupí o krok zpět na své místo za Halem. „Nicméně, Gerdte, má pravdu. Není žádný zákon, který by Halovi nařizoval dělit se o mořeplavecké objevy s cechem.“

„Je to ale zvyk,“ přidal se ke Gerdtovi Keldt Horgasson. Ostatní tři členové rady pokrčili rameny nebo jinak naznačili, že Halovo opominutí nepovažují za nic vážného.

Thorn začal posuzovat ostatní radní. Gerdt a Keldt byli nadutí muži, zaslepení svou vlastní důležitostí. Jejich snaha pranýřovat Hala pramenila spíše z touhy ponížit ho než z opravdové žízně po mořeplaveckých informacích. Hal byl stoupající hvězdou mezi Skandijci, jeden z vůdců mladé generace skirlů a navigátorů. A bylo známo, že Hal je Erakovým oblíbencem. Oberjarl často jeho loď vysílal na zvláštní výpravy, nejen proto, že měl Volavky rád a obdivoval jejich mladého skirla, ale také proto, že věděl, že Hal má výjimečné schopnosti jako kapitán lodi a mořeplavec. Pokud bylo třeba vykonat složitý úkol, Erak věděl, že se s jeho splněním může na Hala a jeho posádku spolehnout.

To vadilo mužům podobným Gerdtovi, kteří se cítili ohroženi Halovou rostoucí slávou. Gerdta oberjarl nevybral pro zvláštní výpravu už několik let. A právě Gerdt se pustil do útočení, s posměšným tónem v hlase.

„Jak říká Keldt, je zvykem, že se mořeplavec podělí o nové informace. Ale asi nemůžeme čekat, že by si cizinec uvědomoval důležitost skandijských zvyků.“

Hal odstrčil židli od stolu a vstal. Tvář mu zrudla vzteky.

„Cizinec?“ ptal se. „Ty mě nazýváš cizincem?“

Pocítil ten starý, hořký vztek, který zažíval, když jako chlapec vyrůstal v Hallasholmu: bolest z odmítnutí, které pramenilo z toho, že ho považovali za cizince. Už roky se s tímhle přístupem nesetkal, ale u některých lidí zjevně ještě přežíval, těsně pod povrchem.

Gerdt věděl, že mladého muže rozčílí, když mu neodpoví přímo, proto promluvil k celé radě. „Je to cizinec. Nemůže za to. Jeho matka byla konec konců araluenská otrokyně, takže ho zřejmě nemůžeme vinit, že – “

Dál se nedostal. Thorn odstrčil Hala stranou a nahnul se nad stůl. Zavrtal svůj hák, který měl naštěstí tupý konec, do Gerdtovy košile a zvedl ho ze židle.

„Zavři klapačku,“ řekl Thorn ledovým hlasem. „Neopovažuj se mluvit takhle o Karině. Ano, byla araluenskou otrokyní, ale osvobodil ji můj nejlepší přítel, Mikkel Šermíř, jeden z našich nejlepších válečníků. Stala se oblíbenou a ceněnou členkou naší společnosti a její věrnost patří Skandii. Vždy je připravená pomoct každému, kdo to potřebuje.

A možná jsi zapomněl, jak během temudžajské invaze zorganizovala ostatní araluenské otrokyně, aby vyráběly šípy pro lučištníky, kteří zastavili nájezdníky? A jak se sama ujala donášky šípů střelcům a vystavila se přitom temudžajským šípům?“

Prudce vytrhl svůj hák Gerdtovi z košile a postrčil ho zpět na židli. Židle i s Gerdtem popojela pár kroků po borových prknech podlahy. Gerdt otevřel ústa a chtěl něco odpovědět, ale když viděl oheň v Thornových očích, raději je zase moudře zavřel.

„Ještě ti řeknu tohle. Já osobně Karinu uznávám a mám ji rád. Pokud ji chceš dál takhle očerňovat a tvrdit, že nemá úctu k našim tradicím a hodnotám, budu požadovat zadostiučinění – tím nejtradičnějším způsobem.“

Gerdt cítil, že se na něj všichni přítomní dívají, a tvář mu zrudla rozpaky. Neexistoval způsob, jak zareagovat na Thornovu hrozbu výzvy k souboji. Byť jen s jednou rukou, Thorn byl stále jedním z nejnebezpečnějších bojovníků v Hallasholmu – a všichni to věděli.

„Nechtěl jsem se té dámy nijak dotknout,“ zamumlal nakonec.

Thorn posměšně zkroutil ústa. „To vykládej někomu jinému,“ prohlásil.

Jeden z dalších členů cechu, Seb Peckson, raději zavedl řeč na méně nebezpečné téma.

„Zůstává skutečností,“ řekl nejistě, „že se tady Hal nepodělil s cechem o informace ze své nedávné výpravy – přitom by to měl udělat.“

Hal se rozhodl, že je načase, aby mluvil sám za sebe. „Protože se není o co dělit,“ řekl. „U severního pobřeží Hibernie jsme se dostali do obrovské bouře, která nás celé týdny hnala na jihozápad. Když jsme konečně spatřili pevninu, vůbec jsem nevěděl, kde jsme. Bojovali jsme o život v bouři, neměl jsem čas ani příležitost zaznamenávat a zaměřovat polohu. Neměli jsme žádné pevné body – například ostrovy, rify nebo mělčiny. Doopravdy jsem nevěděl, kde jsme vlastně skončili.“

„Ale dopluli jste zpátky,“ namítl Holger Brayson. „Jistě sis vedl záznamy o plavbě aspoň tehdy?“

Hal pokrčil rameny. „Zpátky jsme se nechali vést převažujícími větry, a ty vály od jihozápadu. Drželi jsme si je na pravoboku a pluli jsme na boční vítr. Nevím ale, odkud jsme vypluli a jak moc jsme se odklonili od kurzu během těch týdnů, kdy jsme se plavili zpět k Hibernii. Takže údaje o plavbě zpět by neměly velkou hodnotu.“

Nastala chvíle ticha a rada zpracovávala tyto informace. To, co Hal říkal, dávalo smysl. Ale Paavo se nechtěl nechat jen tak odbýt.

„Stejně je škoda, že ses neobtěžoval vést si pořádné záznamy,“ řekl. „Udělal jsi důležitý objev – ten by jednou mohl prospět celé Skandii. Mohl ses alespoň pokusit určit, kam jsi vlastně doplul.“

„Proč?“ zeptal se Hal. „Jakou cenu by to pro Skandii mělo? Neviděli jsme, že by ta země měla naleziště vzácných kovů. Žádné zlaté ani stříbrné doly. Byla vhodná leda pro zemědělství.“

Paavo pokrčil rameny. „I zemědělská půda má cenu. Mohli tam doplout jiní a začít ji obdělávat. Mohli tam začít něco pěstovat.“

„Už tam žijí lidé, kteří ji obdělávají,“ podotkl Hal. „Asi by nechtěli, aby se tam najednou vylodila spousta Skandijců a zabrala jim jejich zemi. Jakým právem bychom to mohli udělat?“

Popravdě, Hal se nesnažil zmapovat oblast, kde ležela země Mawagansettů. Předpokládal, že lidé jako Gerdt by se jednoho dne mohli pokusit tu zem zabrat pro sebe. Jeho přátelé z kmene Mawagansettů s ním souhlasili.

„Jakým právem jsme plenili Galiku nebo Iberion?“ vybuchl Gerdt.

Hal se k němu obrátil. „Přesně. Neměli jsme žádné právo udělat něco takového. Proto už to taky neděláme.“

„Což je věčná škoda!“ vyplivl Gerdt, aniž by si uvědomil, že to říká před oberjarlem, který plenění zakázal před několika lety.

„Vydáváš se na nebezpečnou půdu, Gerdte,“ zavrčel Erak. „Radši přestaň.“ Nechal svůj pohled sklouznout po ostatních a zastavil se na Paavovi.

„Paavo,“ řekl, „zdá se mi, že Hal nemá žádné znalosti, o které by se s Cechem navigátorů mohl podělit. Jeho plavba do…nevím, jak se to tam jmenuje…byla naprosto náhodná. Vědět, jak se tam dostal, je pro nás úplně bezcenné.“

„Ano, ale fakticky, oberjarle –“

Erak zvýšil hlas a přerušil Paava. „Pokud s mým posouzením téhle záležitosti nesouhlasíš, můžeš udělat tohle: vezmi svou vlčí loď a plav se k severnímu pobřeží Hibernie. Tam čekej na matku všech bouří, která přijde od severovýchodu a odnese tě tisíc mil přes Nekonečný oceán. S trochou štěstí skončíš na stejném místě jako Hal. Nebo tě to možná sfoukne přes okraj světa.“

Odmlčel se a zlověstně se podíval na Gerdta. „Pokud se pro to rozhodneš, navrhuju ti, abys s sebou vzal Gerdta. Rád se ho zbavím.“

Gerdt se rozhodl neodpovídat. Erak mu dal ještě chvilku, a pak zabubnoval prsty na stole.

„Tím je tahle záležitost uzavřená. Schůze skončila.“

Kapitola čtvrtá

„Budeme si muset příštích pár týdnů dávat pozor,“ podotkl Thorn, když kráčeli ulicemi Hallasholmu k oblíbené jídelně u Kariny na okraji města. Počasí bylo ještě teplé, i když už skoro nastal podzim, a malé děti si v polosvětle hrály venku na ulicích i v okolních polích. Jejich výbuchy smíchu vyvolaly úsměv i na Halově tváři. Vtom do něj vrazil malý chlapec, který se vyřítil zpoza rohu domu a málem upadl. Za ním se hnali tři jeho kamarádi.

„Dávej pozor, Gordy,“ poradil mu Hal přátelsky.

Thorn to věděl, a hřálo ho to u srdce. Ale občas neškodilo to těmhle klukům pořádně ukázat. Zamračil se na ně a zahrozil hákem.

„Přestaňte s tím pekelným vřískotem!“ zařval. „A nelítejte tady jako blázni!“

Hal pozdvihl obočí na svého přítele. „Kluci!“ řekl. „Pořád stejní, co?“

Thorn se na něj vážně podíval. „Teď promluvil protivný stařík. Kolik že je ti let? Šedesát? Sedmdesát? Ty si nepamatuješ doby, kdys byl jako oni?“