Veronika v Dubaji

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Veronika Klesnilová

Veronika v Dubaji – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1. BREAKPOINT

Je něco málo před sedmou. Do prčic. To vážně musím vstávat? Ne, nemusím. Je totiž sobota. Jenže já chci. Respektive chtěla jsem. Teď už se mi ten nápad totiž nejeví tak dobrý jako včera.

Dívala jsem se v kanclu ven z okna. Tři dny zpátky jsem našla tu reklamu. Mrkala na mě z internetu. Udělejte ze světa svou kancelář! Nebo tak nějak. Je fakt, že jsem vždycky chtěla procestovat svět. A moje kancelář je aktuálně v Ostravě. V České republice, což je ve své podstatě dost nuda. Zasním se. Dubaj… Vždycky jsem se tam chtěla podívat. Zajet si tam na prodloužený víkend na shopping, až budu mít na účtu zbytečných sto tisíc, abych si tam mohla i něco koupit. Představa, že tam žiju a lítám si po celém světě, není úplně špatná. Tak na tu reklamu kliknu.

Vlastně o tom vůbec nic nevím. Už jsem o tom sice kdysi přemýšlela a zjišťovala si nějaké informace, ale to už je pár let zpátky. Do výběrového řízení se dá přihlásit celoročně, prostě poslat životopis a čekat, jestli si vás pozvou. Mnohem lepší ale je prý přijít osobně, právě když se pořádají výběrka v jednotlivých městech.

Teď mám před sebou ten inzerát. Hledím na něj jak zjara. Obecné požadavky jsou docela triviální: minimální věk dvacet jedna a dokončené středoškolské vzdělání. Angličtina na vysoké úrovni, další jazyky pouze výhodou. Nepožadujou ani žádnou dřívější zkušenost s lítáním, to bych se na to mohla rovnou vykašlat.

Co si mám teda vůbec připravit? Fotky v kostýmku. OK. Jsem reprezentativní manažerka klíčových zákazníků. Kostýmky mám luxusní. Teď jen splašit někoho, kdo mě vyfotí.

Uvědomuju si, že spousta holek se na ten pohovor připravuje i několik měsíců. Hledá si na internetu, jak to probíhá, co by měly říkat, jak by u toho měly vypadat a co by předtím měly sníst ke snídani. A já tam půjdu úplně nepřipravená, což není tak úplně můj styl.

Ještě že na těch kostýmkových fotkách není vidět ten jídelní stůl, protože fotit se u jediné volné zdi u mě v kuchyni byl opravdu nápad za pět minut dvanáct. Nechat si udělat profesionální fotky za tak krátkou dobu byl vážně nadlidský úkol. Teď už si jen vytisknout životopis a jsem víceméně ready.

Strašně se mi nechce. Ve čtvrtek v noci jsem se pracovně vrátila z Německa, takže bych se akutně potřebovala dospat. A je sobota sedm ráno. Veroniko, musíš se hecnout. Jsi vzhůru? Jsi. Tak vstávej. Pak si budeš akorát vyčítat, žes to nešla zkusit, říkám si v duchu.

Mám tam být v devět, takže mám čas. Hodím na sebe kostýmek, vlasy sčešu do drdolu, linky, rtěnka, přesně tak, jak to má vypadat. Svačinu si neberu, moc nepočítám s tím, že bych postoupila až do posledního kola. Jak se blížím k hotelu, ve kterém pohovor probíhá, začínám být lehce nervózní.

No jo, ale kde to mám zaparkovat? Vjíždím do dvora. Nechám to tady, rozhodnu se intuitivně. Vyhrazeno pro hosty hotelu, což já v podstatě jsem. Beru si lístek a parkuju. Je osm patnáct a vypadá to, že jsem tu první.

Vlastně jsem tady víceméně díky tomu, že je ten pohovor v Ostravě. Když jsem ten inzerát našla, dost jsem se tomu divila. Normálně se totiž nábory dělají v hlavních městech. Kdyby to nebyla Ostrava, asi bych se tak narychlo nerozhodla.

„Jsem tady dobře na ten pohovor, prosím vás?“ ptám se.

„Ano, ve druhém patře,“ usměje se na mě recepční a ukáže směrem k výtahům.

Vážně jsem tu první. Stojím na chodbě a čekám, kdo přijde. Jdou dva kluci, což mi přijde dost divné, takže se jich zeptám.

„Vy jdete taky na letušku?“ začnu se smát, protože jsem tou otázkou pobavila očividně hlavně sebe.

„No,“ říká ten jeden.

„Aha, já nevěděla, že berou i chlapy.“

Nikdo se nesměje, spíš se ten druhý tváří trochu dotčeně. Asi jsem si o tom vážně měla něco přečíst. Radši se už nebudu na nic ptát.

Kouknu na hodiny na chodbě. Je skoro půl deváté. Fajn, jsme tady tři, to půjde rychle. Odcházím na toaletu poupravit rtěnku, ti dva se moc netváří, že si chtějí povídat. Obtisknu si rty do ubrousku a zhluboka se nadechnu. Tak jo, buď přirozená, to dáš.

Když se vrátím, čeká před zasedačkou už asi dvacet lidí. Začíná se to tu lehce zalidňovat. Musím se dát s někým do řeči a zjistit, co jsou ti lidi zač. Je jich tady totiž čím dál tím víc a pořád chodí další.

Než se naděju, stojí před zasedačkou, tipuju, tak osmdesát lidí. Absolutně jsem nečekala takový zájem. Vlastně jo, možná čekala. Ale tím, že mi víceméně o nic nejde, mi to zas až tak nevadí.

Stát tady s myšlenkou, že tohle je můj celoživotní sen, a pokud nepostoupím, zhroutí se mi život a celý další půlrok nebudu dělat nic jiného, než se poctivě připravovat na další možnost stát se letuškou, asi mám teď docela na krajíčku.

Kolem mě stojí přes třicet perfektně vypadajících holek. Z fleku by se mohly převlíknout do uniformy a ukázat mi nouzový východ.

Dobře, kdybych chtěla být úplně objektivní, dalších třicet ujde. A pak je tady dalších asi dvacet chlapů. S těma se fakt porovnávat nehodlám, ty beru jako separátní skupinu.

Nicméně to vypadá, že spousta lidí přišla ve skupinkách nebo aspoň ve dvojicích.

Přemýšlím, že jsem s sebou z práce měla vzít Zuzičku. Překecat ji, ať jde se mnou dělat letušku, protože mě to napadlo před třemi dny a jeví se mi to jako super nápad. Dobře, uznávám, už před pár lety se mi to jevilo jako super nápad. Jenže teď mám tendence odjet. Nutkání, jako že tohle je ten správný čas a ta správná věc, která mě posune dál. Tak jako když mi bylo sedmnáct a rozhodla jsem se odjet studovat do Ameriky. Prostě jen tak, protože tehdy přišel někdo na gympl a řekl nám, že tady ta možnost je. Tak jsem si prostě všechno zorganizovala, na konci poprosila naše, že už to mám sice zařízené, jen ještě potřebuju založit, a odjela na rok za velkou louži. Naštěstí mám skvělé rodiče, kterým to jako ten nejlepší nápad přišlo taky.

A moje cestovatelské pudy se projevily znova. Po doslova deseti letech. Nutkání vyjet ze zažitého stereotypu. Kdy jindy, když ne teď?

Představa, že pokud neodjedu teď, neodjedu už asi pravděpodobně nikdy, se mi dost neodbytně zaryla hluboko pod kůži. Ano, chci se usadit a mít rodinu. Ale ještě ne teď. Teď ještě není ta správná doba.

Co potom budu vyprávět vnoučatům? Že jsem ta nudná babička, která celý život seděla v kanceláři a nikdy nešla za svými sny? Protože ve skrytu duše, i když to asi nikomu neřekla, vždycky chtěla procestovat svět, ale nikdy neměla tu odvahu tady všechno nechat a prostě odjet?

Když nad tím tak přemýšlím, představa odjezdu je na jednu stranu dost děsivá. Když se dívám na fotky svých kamarádek ze školy, co už mají děti a žijí spokojený rodinný život, docela jim závidím. Říkám si, že tohle je přesně to, co bych teď měla udělat. Protože chci taky mít takovou rodinu. Protože si někdo myslí, že už mám na to věk. Protože by to asi bylo správné.

Jenže já prostě vždycky nedělám věci, které ostatní považují za správné a tak nějak „tohle by se mělo“. Vím, že tu rodinu jednou mít budu. Jenom ještě ne teď. Představa tady všechno nechat sice děsivá je, ale na druhou stranu nic víc vzrušujícího mě v posledních dnech nenapadlo.

Horoskopům sice moc nevěřím, ale je pravda, že jako střelec miluju dobrodružství a jdu do všeho po hlavě. Vždycky mám pocit, že když mám šanci něco udělat nebo zažít, musím toho prostě využít. Co když už tu šanci v životě mít nebudu?

Číslo dvě

Pokud nechci být úplně za trapnou, musím ukázat týmového ducha. Vyberu si nejsympatičtější skupinku tří holek a prostě se vmísím, tohle mi nikdy problém nedělalo.

„Ahoj, holky, já jsem Veronika,“ otočím se na blondýnu a tmavovlásku. Holky asi zjišťovaly procentuální úspěšnost. Přijít s kamarádkou se stejnou barvou vlasů je dost sebevražda.

„Ahoj, já jsem Alka a já Agnieszka.“

Holky jsou očividně z Polska. Poláků je tady zatím převážná většina, co jsem si tak stačila všimnout.

„Čauky, já jsem Zuzka,“ ozve se konečně Češka.

„Čau Zuzi! Odkud jsi?“ jsem nadšená, že tady nejsem úplně sama místní, a navíc tahle je taky Zuzička.

„Z Frýdku, ty?“

„Já tady kousek, z Ostravy.“

„Aha, tak super!“ zaraduje se taky.

„Jsem docela nervózní, jak jsi na tom?“ zeptá se. „Já tu jsem prvně.“

„To já taky. Ale já to přišla jen zkusit, práci mám, takže když to nevyjde, víceméně o nic nejde.“

„Já taky, už lítám, mám bázi v Itálii, takže tam žiju a lítám odtamtud. Vzala jsem si volno a přišla to zkusit sem. Už mě to tam dost štve, ale lítání mě baví, víš?“ objasní mi víceméně všechno, aniž bych se nějak konkrétněji ptala. Ale je to sympoška a navíc má super přízvuk, takže jsem fakt ráda, že je tady. Aspoň se nějak zabavíme a nebudeme muset myslet na to, co nás čeká.

Z toho, co jsem za poslední dva dny stihla nastudovat, by se mělo začínat životopisem, který se v prvním kole předloží personalistce, případně týmu personalistů. Pak prý záleží na tom, kolik do daného města přijelo lidí. Když je jich hodně, odkládají se další kola pohovorů na další den, tedy neděli. Pokud je počet lidí personálně zvládnutelný, pokračuje se ještě ten samý den.

Teď nás tady může být kolem stovky, z toho tak dvacet procent kluků. To je docela dost! Díky svým propočtům tak nějak počítám s tím, že jsem na oběd doma tak jako tak.

„Víš, že do některých měst prý na tyhle pohovory jezdí až několik tisíc lidí? Třeba Bangkok,“ osvětluje mi Zuzka.

„Tolik?“ zarazím se.

Je pravda, že když jsem projížděla internet, zjistila jsem, že je tahle práce snem mnoha lidí. A když myslím mnoha, je jich opravdu, opravdu hodně. Desítky tisíc lidí po téhle práci prahnou, a když to nevychází, zkoušejí to pořád dokola. Ale ne dvakrát nebo třikrát. Třeba desetkrát. Dokonce prý i jezdí do jiných zemí, někteří letí třeba přes půlku Evropy.

Podle mě to ale funguje tak, že mají určitý prototyp kandidáta, který zapadá do jejich měřítek. Odpovídá vzhledem, vystupováním, chováním. Takže když to nevyjde teď, nepředpokládám, že to kdy budu zkoušet znova. Prostě nejsem jejich typ nebo pro ně z nějakého důvodu nejsem pracovně atraktivní. A to asi nezměním, ani kdybych přišla stokrát.

Může se samozřejmě stát, že ten personalista nebo já máme blbý den. Tak jako většina věcí i tohle bude částečně o štěstí a vzájemných sympatiích, nejen o vzhledu a ideálním životopisu.

„Čau ženy, já jsem Naty,“ přitočí se k naší skupince další bruneta. „Kolik je nás tady Češek? Moc ne, co?“

„Ahoj, já jsem Verča a ty jsi zatím třetí, o které vím,“ usměju se na ni.

„Už jsem tu podruhé, ale tentokrát nejsem vůbec připravená,“ pokračuje Naty. „Ještě jsem se včera byla narychlo fotit, v celé Ostravě všechno zavřený.“

Narazili jsme na studnici informací, co už tu jednou byla. Musíme toho využít.

Holky Polky se kolem Naty sesypou jak vosy.

„A jaký to bylo minule? Je to mazec?“ začne ji bombardovat Alka.

„Nebojte, holky. Bude několik kol. V prvním kole si jen vezmou životopisy a maximálně se na něco doptají,“ uklidňuje nás Naty.

„Jo a fotky tam dáte s tím životopisem,“ dodá.

„Já nevím, holky, ty moje fotky jsou dost zlý,“ zhodnotí Zuzka.

„Podívej se na mě, jak mám na nich obří hlavu,“ směje se Naty.

Teď přesně přichází ta chvíle, kdy si všichni začneme ukazovat fotky, a toho se moc účastnit nechci. Moje fotky u zdi jsou jakože půl bídy. Než je stihneme porovnat a uklidnit jedna druhou, že „neblázni, vždyť vypadáš dobře, podívej se na mě“, otevřou se dveře zasedačky.

Vyjde z nich celkem sympaticky vypadající paní, tipuju jí tak na pětatřicet.

„Dobrý den, moje jméno je Miroslava a jménem společnosti bych vás zde ráda přivítala. Budu vás dnes celým výběrovým řízením provázet, s těmi úspěšnými z vás se pak potkám i na osobním pohovoru v některém z dalších dnů. Za okamžik vás pozvu do zasedací místnosti. Na stolečku vpravo se pak zapište pod jednotlivá čísla a sepněte mi dohromady životopis a požadované fotografie. Vaše zvolené číslo pak napište do horního rohu vašeho životopisu a pak se prosím seřaďte a jeden po druhém mi podle čísel dokumenty přineste. Než na vás přijde řada, kdekoli se usaďte,“ uvede se personální Mirka, očividně Češka, i když celý pohovor musí z logických důvodů vést v angličtině.

„Mirku jsem měla i minule, je hrozně fajn,“ mrkne na mě Naty. Ta holka je mi strašně sympatická. A i když tvrdí, že je nervózní, vypadá strašně nad věcí. Navíc by v tom kostýmku mohla z fleku nastoupit do letadla a přivítat pasažéry letící na Seychely.

Nějakým záhadným způsobem se dovnitř dostaneme skoro jako první. Všichni se tak nějak rozhlížejí a nevědí co by.

Využiju situace a mířím ke stolečku. Aspoň to budu mít rychle za sebou a nebudu čekat dlouho.

Zapíšu se jako číslo dvě. No vida. To půjde rychleji, než jsem si myslela.

Zasedačka je plná židlí postavených v řadách s uličkou uprostřed. Až teď, když se otočím a vidím proudící dav, si začínám uvědomovat, že je nás tady fakt hodně. Vepředu je pultík se stolem, co vypadá jako katedra. Mirka se za něj posadí. Všichni se tak nějak trousí a postupně zapisují, já zabírám místo v první řadě. Ať vidí zájem. Holky mě následují.

„Tak prosím, kdo jde první,“ vybídne nás Mirka.

První jde Alka. Vypadá trochu na umření.

„No vidíš, máš číslo jedna, to je dobré znamení. Neboj,“ snažím se ji uklidnit.

Všeobecná podpora se prý taky počítá, jsem někde četla. Prý mají ti náboráři oči všude. Ne, že bych to dělala zištně, to vůbec ne. Alka totiž vypadá, že se fakt zhroutí.

Nastoupí ke stolečku a podá Mirce životopis, ta do něj letmo nahlédne a na něco se jí zeptá. Alka odpoví a obě se začnou smát. Pak si ještě chvíli povídají, Mirka nakonec poděkuje, odloží životopis na stranu a Alka odchází. Je vysmátá jak lečo. No, tak to asi bylo pozitivní.

Teď jsem na řadě já. Zhluboka se nadechnu.

Hlavou mi běhají otázky, na které se mě asi dost pravděpodobně zeptá v návaznosti na můj životopis. Co jste studovala? Co děláte za práci? Pracovala jste zároveň při studiu? Co jste dělala v Americe? Proč chcete být letuška? A asi patnáct dalších, ale než je všechny stihnu myšlenkově zhmotnit, stojím před Mirkou a podávám jí svůj životopis. Rychlostí blesku jej projede.

„Vidím, že děláte manažerku, proč chcete změnit práci?“ zeptá se na tu nejvíc blbou otázku, na kterou pořádně neznám odpověď ani já sama.

„Cítím, že potřebuju něco změnit,“ řeknu zcela spontánně a otevřeně. Sama se divím, že to ze mě tak samo od sebe vypadlo. Asi jsem mohla vymyslet něco smysluplnějšího.

„Aha, to je vše, děkuji,“ odpoví Mirka a dá můj životopis na hromadu nad ten od Alky.

No, tak to bychom měli. Věta, která zavírá dveře do světa. Cítím, že potřebuju něco změnit. Větší blbost jsem fakt plácnout nemohla.

Jdu si sednout a mám asi dost rozčarovaný výraz, protože se mě Naty zeptá, jestli se mi něco nestalo.

„Dobrý, jen se mě v podstatě skoro na nic nezeptala,“ vysvětlím a je mi fakt líto, že jsem nedostala větší prostor vyjádřit se k čemukoli jinému než k tomu, proč chci měnit práci.

„Možná jsi na ně až moc studovaná,“ zhodnotí to Naty. Tohle je teď přesně to, co jsem potřebovala slyšet. Když už nic, aspoň je ke mně upřímná.

No, nicméně jsem to zkusila a je to nejspíš za mnou. Počkám, až Mirka dovybere životopisy všech zúčastněných, a pak si zajdu na dobrý oběd. Odměna za to ranní vstávání.

Naty si jde stoupnout do řady a já v mezičase pozoruju, jak se Mirka baví s ostatními.

S většinou prohodí pár vět, občas se zasměje, všichni odchází naprosto vysmátí a v pohodě.

Upřímně, po tomhle a po našem mini rozhovoru si moc šancí nedávám. Když se dívám kolem sebe, do kolonky letuška z časopisu tak nějak nezapadám. Spíš vypadám, jako kdybych se vrátila z logistického meetingu. Což teda podle mého asi není úplně to, co hledají.

Navíc můj životopis Mirku očividně taky moc nezaujal. Měla jsem si vymyslet nějakou hotelovku nebo tak něco.

Jakmile odevzdají životopis úplně všichni, Mirka se zvedne a oznámí, že promítne krátkou prezentaci, vysvětlí základní informace a pak dá prostor pro dotazy.

Pustí krátké video o dokonalých holkách v kostýmcích, které s úsměvem od ucha k uchu lítají po celém světě.

Je mi jasné, že to taková idylka nebude. Ale kochám se a představuju si, jak jsem na tom letišti já a všichni se za mnou otáčí, jak si tak suverénně jdu a vezu svůj kufříček. Když se podívám kolem sebe, je mi jasné, že si to představuje většina z nás. Následuje video o Dubaji, a to už tam chceme bydlet úplně všichni, i když si podle mě nikdo nedovede úplně představit, jaké je to doopravdy. Všechny ty obří obchoďáky, vodní parky, největší a nejluxusnější budovy světa. Prostě megalomanská Dubaj.

Zasním se. Vzala bych tam mamku nakupovat. Procházely bychom se přes Dubai Mall, zašly bychom si na kávičku a pak poslaly fotku ségře do Austrálie, aby jakože záviděla a pak přijela taky. S taťkou bych obrazila vodní parky a pak bychom si šli pohladit delfíny, přesně jako na tom videu.

No jo, jenže to bych nesměla pohnojit ten pohovor.

Naštěstí jsem našim neřekla, že sem vůbec jdu. Strašně by mě mrzelo, kdyby se třeba začali těšit a ono by to nevyšlo. Hlavně pak budu naštvaná sama na sebe. Že nejsem dost dobrá. Že jsem měla říkat něco jiného, že jsem se měla snažit zapadnout do jejich škatulky. Protože bych určitě byla skvělá letuška. Strašně ráda pracuju s lidma. A myslím, že jsem ten typ. Typ letušky, co ji pasažéři milujou.

Začíná mi hrabat. Nebudu zapadávat do ničí škatulky. Buď se jim líbím taková, jaká jsem, nebo pro takovou společnost stejně pracovat nechci.

Chci, ale snažím se si to v hlavě nějak omluvit. Když mě nevezmou, prostě nejsem jejich typ. Preferují zmalované vypatlané barbíny. A to já nejsem. Dívám se kolem sebe. Ta holka vpravo je jasná. To je přesně jejich typ. Ta to má v kapse, do prčic. Potřebovala bych teď vypadat trochu jako ona. Má husté, do drdolu vyčesané vlasy a plné, rudě namalované rty. Z fleku by mohla dělat modelku. A je jakože strašně společenská. Ale na mě si nepřijde. Je mi jasné, že to někde vyčetla. Tohle je totiž přesně to, co chtějí. I když vlastně vůbec netuším, co chtějí. Tohle si tak nějak představuju. Musím být přirozená, zábavná a usměvavá. Ale to já přece jsem. Otázkou zůstává, jestli jsem o tom přesvědčila i Mirku během těch třiceti sekund, které jsem na to měla.

Padák, vážený host a investigativní novinář

„Tak takhle to vypadá u nás v Dubaji,“ oznámí nám Mirka, jakmile video končí. „Teď už je jen na vás, jestli je to pro vás to pravé.“

Kdyby to záleželo na nás, máš tady přes sto nových letušek, Mirko.

„Máte k tomu nějaké dotazy?“ pokračuje.

Ježíš, dotazy. Úplně jsem zapomněla na to, že si mám připravit dotazy. Pokud chci, aby si všimla, že žiju, musím mít nějaký dotaz. Jakýkoli. Ale ne zas úplně blbý dotaz, aby si nemyslela, že jsem mimo. A takový dotaz, který bude dávat smysl, když ho budu muset celá nervózní zesumarizovat nahlas před sto lidma.

Holka, co sedí vlevo ode mě, zvedne ruku. No bezva. Tady je někdo připraven.

„Prosím vás a jak je to s ubytováním?“ ptá se.

Tohle byla dobrá otázka, proč mě to nenapadlo?

„Ubytování vám samozřejmě zajišťujeme my, máme po Dubaji spoustu budov. Bydlíte buď po dvou nebo po třech ve velkých bytech. Každý má samozřejmě vlastní pokoj a sociální zařízení,“ odpoví jí bez zaváhání Mirka.

„A ostatní náklady spojené s bydlením?“ přihlásím se. Nic chytřejšího k tématu mě tak rychle nenapadlo.

„Co se týká spotřeby elektřiny a vody, s tím také žádné náklady mít nebudete. Jediné, co si musíte platit, je váš soukromý telefon,“ usměje se Mirka.

Tak aspoň to vím, že jo. Sice mi tahle informace asi ve finále k ničemu nebude, ale aspoň nesedím jak pecka a na něco jsem se zeptala.

Otočím se na holku vlevo.

„To byl dobrý dotaz ohledně toho bydlení. Myslím, že to zajímalo většinu z nás.“

„Díky,“ odpoví mi. „Já jsem Míla a ty?“

„Verča, těší mě. Jsi tu poprvé?“ ptám se, když Mirka doplní informace o zdravotním pojištění. Přispíváme si nějakou směšnou částkou měsíčně.

„Jo, prvně. Jako mám něco v záloze, ale tohle bych strašně chtěla,“ zasní se.

Usměju se na ni. Myslím, že takových je tady bohužel většina, takže trošičku silná konkurence.

„Moc ti to přeju, snad ti to vyjde,“ mrknu na ni a jdu radši dávat pozor, ať mi něco neunikne.

„Prozatím všem děkuji, poprosím vás, ať teď počkáte venku. Po každém kole vyvěsím na dveře seznam jmen a barevně zvýrazním ty z vás, kteří postupují do dalšího kola. Dejte mi tak dvacet minut, abych si ještě jednou prošla vaše životopisy,“ zakončí Mirka očividně první vyřazovací kolo.

Rozhodnout o něčím osudu za dvacet minut a na základě dvou vět mi přijde jako dobrý masakr. Nicméně nějak tu stovku zredukovat musí, jinak se tady s náma bude patlat do večera.

Musí být už proti těm zdeptaným odcházejícím obličejům naprosto imunní. Spíš se na ně teda vůbec nedívá. Vylepí to na dveře.

„Tak co, holky, jaký z toho máte pocit?“ ptám se, jakmile opustíme zasedačku.

Zuzka krčí rameny. „Uvidíme, no. Po tomhle fakt těžko říct.“

„Já jsem tak zvědavá! To je hrozné, tohle čekání,“ přešlapuje na místě Alka.

„Stejně s tím už teď nic neuděláme, holky, takže klid, jo?“ snažím se navodit pohodovou atmosféru. Na chodbě jsou beztak kamery a Mirka nás zevnitř pozoruje a jistě se baví. Práce snů.

Než se stihneme upravit a probrat, odkud kdo přijel a co dělá, otevírají se dveře. Tohle snad nemohlo být dvacet minut.

Vychází z nich Mirka s papírem v ruce. Svižně ho přilepí na dveře a otočí se směrem k nám.

„Těm úspěšným z vás gratuluji, počkejte prosím tady na další instrukce, další kolo pohovorů proběhne za chvíli. Těm z vás, kteří dál nepostupují, děkuji za účast, moc mě těšilo a budu se těšit třeba příště,“ stručně se rozloučí a zavře za sebou dveře od zasedačky.

V tu chvíli se kolem dveří nalepí dav, že kdyby teď Mirku napadlo někam si odskočit, je bez šance. Naštěstí ji to nenapadne. Asi ví, jak to chodí.

Tak já jakože počkám, přece se tam nebudu mačkat. O nic nejde. Snažím se uklidnit sama sebe. Buší mi srdce a zvědavost ve mně hlodá zevnitř. V žaludku mám pocit jako před maturitou a k tomu vidím, jak se někteří otáčejí se slovy „tak nic, no“. V takových momentech se prostě nejvíc bojím podívat se. Čelit té hrozné pravdě, že tam moje jméno nebude. Teda ono tam bude. Ale dost možná nebude zvýrazněné.

Už to nemůžu oddalovat, jednou se podívat musím. Navíc dav už trochu opadl a valná většina lidí se loučí a odchází. To nevypadá moc dobře. Kolik lidí tak mohla vyeliminovat?

Blížím se k papíru a zvedám oči. Než stihnu konkrétněji zaostřit, vidím, že některé řádky jsou zvýrazněné žlutě. Tenhle adrenalin je na mě moc. Ostřím na druhý řádek a číslo dvě.

Jsem žlutá! Nemůžu tomu uvěřit. Musím se podívat ještě jednou. Jsem žlutá!

„Jsem tam, holky! Co vy?“

„Já taky, já taky!“ raduje se Míla a zbytek holek se k ní přidává. Jsme tam skoro všechny až na dvě Polky, které se k naší skupince přidaly později, a upřímně ani nevím, jak se jmenujou.

„Mějte se,“ loučí se a odchází.

„To mě mrzí,“ vyprovázím je pohledem.

Ale jsem tam! Pořád tomu nevěřím. Na jednu stranu je to skvělá novina, na tu druhou před sebou máme ještě pár kol. Tohle byl jenom začátek. Pozitivní je, že si hned od začátku nemyslí, že se pro tuhle práci nehodím. Očividně ani nevadí, že nemám hotelovku nebo něco podobného jako asi většina holek tady.

„Máme to, holky, to je skvělé!“ pořád se nemůžu vzpamatovat z toho šoku, že i přes moje počáteční obavy Mirce očividně stačilo, co viděla v mém životopise. Možná se mě na nic neptala právě proto, že jí to stačilo. Možná si udělala obrázek podle prvního dojmu. Nemám tušení, podle čeho se rozhoduje, když vybírá z takového množství lidí.

Než stihnu dopřemýšlet o tom, na co asi stejně nepřijdu, otevírají se dveře a Mirka nás zve zpět dovnitř. Jednoho po druhém si nás pak volá do pravého zadního rohu.

Opět jdu jako druhá, číslo dvě se mě tedy bude držet až do konce.

„Prosím, vyzujte si boty a dotkněte se znamení na zdi,“ pobídne mě Mirka.

Zuju se a mírně se postavím na špičky, abych na značku nalepenou na zdi dosáhla.

„To je v pořádku, děkuji. Musím ověřit, že dosáhnete na zavření palubní přihrádky, klidně to může být na špičkách.“

Něco takového jsem čekala, taky to někde psali.

„Máte nějaká tetování nebo viditelný piercing?“ pokračuje Mirka.

„Nemám,“ odpovídám a ani se nesnažím vtipkovat, Mirka má výraz hráče pokeru, takže nemám nejmenší tušení, jestli má tahle osoba smysl pro humor, případně jestli jsem jí vůbec aspoň trochu sympatická.

„Děkuji, to mi prozatím stačí,“ pošle mě zpátky na místo a zavolá číslo tři.

To je jak do soutěže krásy. Jako další disciplínu čekám promenádu v plavkách.

Jakmile se všichni vystřídáme a Mirka informuje o tom, že tetování na místech, která nejsou v uniformě vidět, nevadí, pár lidí se uklidní.

Prý je horší o tom lhát, protože když se na to ve finále přijde, znamená to okamžitý vyhazov.

Začíná to vypadat dost přísně, naštěstí problém s tetováním řešit nemusím.

„Poprosím prvních patnáct z vás, aby tady zůstalo, dalších patnáct si může dát dvacet minut přestávku. Děkuji,“ pobídne nás Mirka a přesně polovina lidí se zvedne.

Takže je nás aktuálně třicet. Vyeliminovala dobrých sedmdesát procent.

Mirka nás rozdělí do trojic a vezme si do ruky zalisované kartičky.

„Prosím každou skupinu, aby si vybrala dvě karty. Kartičky, které držím v pravé ruce, jsou názvy povolání. V levé ruce jsou na kartičkách namalovány různé věci. Máte ve skupině přesně tři minuty na to, abyste vymysleli, jak danou věc použijete k danému povolání. Poté své nápady budete prezentovat mně a ostatním skupinám.“

Bezva. Prezentace. V tomhle bych měla být docela dobrá. Budu sice nervózní, ale bude to dobrý. Hlavně musím být aktivní a převzít iniciativu, to mi jde.

Mirka se k nám otočí. „Vy tři budete první. Prosím, vyberte si,“ předloží nám kartičky.

Alka, která je se mnou ve skupině, sáhne po kartičce vlevo. S tázavým výrazem se podívám na holku vedle mě, kterou jsem do téhle chvíle neznala. Vypadá, že je zmatená a moc neví, která bije.

„Já tedy vyberu,“ usměju se. Vytáhnu jednu z karet z Mirčiny pravé ruky.

Otočím ji. Je na ní napsáno „plánovač narozeninových oslav“. No potěš!

„Co máš ty?“ otočím se na Alku, která právě obrací kartičku s obrázkem.

„Padák,“ podívá se na mě lehce vyděšeně.

Padák. Jak tyhle dvě absolutně neslučitelné věci máme navázat dohromady? O co jí vlastně jde? Jak je tohle podstatné pro práci letušky?

Asi je to v tuhle chvíli jedno, protože nám běží čas.

Padák a narozeninová oslava. Musíme být kreativní. O to tady, předpokládám, jde. Co kdybychom udělaly takový ten foto koutek, naaranžovaly tam ten padák a oslavenec a všichni pozvaní by se tam mohli vyfotit tak, aby to vypadalo, že právě seskočili z letadla?

Prezentuju svoji myšlenku holkám. Obě naštěstí docela nadšeně souhlasí.

„To je dokonce tematické, výskok z letadla,“ poznamená ta neznámá holka a všechny se začneme smát.

„Co kdybychom před ty lidi dali velký větrák, abychom vyvolali iluzi, že letí vzduchem?“ napadne Alku.

Super, to by šlo.

„Tak já nás na začátek asi představím, ne? Jak se vlastně jmenuješ?“ ptám se té holky.

„Jagoda,“ odpoví mi.

„Super, takže Alka a Jagoda,“ rekapituluju si nově nabyté informace.

„Mohla bys to prosím tě říct o tom padáku? Já se moc necítím, když musím mluvit před lidma. Vždycky úplně zrudnu,“ otočí se na mě Jagoda.

Její poznámka mě dost pobaví vzhledem k tomu, že mi její jméno evokuje jahodu.

„Navíc to byl tvůj nápad,“ souhlasí Alka.

Jakmile Mirka oznámí, že je konec, a poprosí o představení našich nápadů, otočí se automaticky na nás jako na první skupinu.

„Zdravím vás všechny, dovolte, abych vám představila naši skupinu. Tohle je Alka, tohle Jagoda a já jsem Veronika,“ vstanu a představím nás.

„Pro toto zadání jsme si vylosovaly následující – padák a plánovače narozeninových oslav,“ ukážu všem naše dva obrázky.

A je to v háji.