Evangelium pekla

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Jean-Luc Bizien

Evangelium pekla – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Emmanuelu Chaunuovi, mému „víc než bratru“.

Ty víš, proč je to tvá kniha.

J. L. B.

PROLOG

Lovec si třikrát spokojeně odfrkl. Miloval tyhle klidné okamžiky na konci dlouhé štvanice.

Upravil si brýle s nočním viděním – jakýsi předpotopní model, který vydával zvuk podobný lehkému zachrupkání, ale jinak naprosto precizní – a přejel pohledem po okolí.

Nedalo mu žádnou práci lokalizovat svou kořist: jak správně předpokládal, mladá žena šla podél silnice. Náhle se svezla na bok a skutálela se do vysoké trávy, která obrůstala pole.

V prvních záblescích ranního svítání vypadal betonový pás silnice jako dřímající had. Bez elektrického osvětlení připomínala řada rozhozených cementových desek hroznýše stočeného do klubíčka. Čišela z toho tak temná hrozba, že jste si živě představili obludu, jak se chystá ke skoku, zmocňuje se kořisti a pomalu ji rdousí.

Slunce, schované za stromy, stále ještě nevykouklo.

Lovec se bez dalšího otálení vydal za svou obětí. Dívka ležela tváří k zemi a nějakou dobu se už nehýbala.

Lovec se maličko ušklíbl a přitom odhalil své řezáky. Takhle to končilo téměř pokaždé: zhroutí se a zůstanou ležet s nosem zabořeným do bláta.

Skrčil se a udělal si malou přestávku, aby se ujistil, že se v okolí nikdo nepotlouká. Několik loktů pod ním zahalily siluetu v trávě temné stíny. Lovec opatrně sestoupil po svahu, přičemž si dával pozor, aby nezpůsobil sebemenší hluk.

Čím víc se blížil, tím větší vzrušení pociťoval. Rukou si poklepal na brašnu, která mu visela přes rameno. Měl v ní všechno: hermeticky uzavíratelný sáček, vatu, antiseptický materiál. Potěžkal dýku, ukrytou v kapse bundy. Ten dotyk ho uklidnil.

Poklekl u bezvládného těla a v tichosti tak chvíli setrval. Beze spěchu zkoumal hebkou šíji, uhlově černé, nakrátko ostříhané vlasy, linii brady a jemnou kresbu ucha. Pak sklouzl očima k dlouhým nohám, které dávaly tušit, i přestože byly ukryté pod látkou kalhot, jak nádherně jsou tvarované.

Všechny vesnické dívky na něj působily stejně, z těch dívek, vyrůstajících na poli, vyzařovala živočišnost, se kterou se ve městě nikdy nesetkal.

Lovec se zhluboka nadechl.

Posečkat, ještě chvíli. Oddálit ten okamžik.

Sklonil se nad dívkou a vdechoval vůni její kůže, až ho málem přemohla slabost: ta směsice potu a vlhkosti, svědčící o vynaloženém úsilí i hrůze zároveň, to bylo to nejbáječnější afrodiziakum.

Pokývl uznale hlavou. Ano, tahle odolávala dlouho… marně. Nikdy ho nespatřila, ale stále ho cítila v patách.

V náhlém popudu natáhl lovec ruku a sáhl na režnou látku kabátku. Pak se dotkl prsty svých rtů a ochutnal krůpěj rosy, která na nich ulpěla. Znovu natáhl ruku, nechal ji vklouznout do jejích kalhot a sunul ji až k rýze, oddělující obě půlky, kde chvilku prodlel, než se zastavil na okraji pohlaví.

Vzduch byl teplý, v okolí ani noha… Lovec zvedl oči k obloze, aby zjistil, jak vysoko je slunce nad stromy. Ne, nemá čas.

Jakmile nastane den, mohlo by se na silnici objevit nějaké auto. Musí vymyslet, kam ukrýt tělo, aby se hned nenašlo.

Potlačil hrdelní smích: popravdě řečeno, bylo jen málo pravděpodobné, že by ji někdo objevil předčasně. Kdo by si také dobrovolně vybral tuto tak málo pohodlnou trasu, kde betonové desky, které měly uspíšit provoz, dávaly autům pěkně zabrat. Pravda, kamiony se mohly odvážit tohohle dobrodružství – většinou to byla vojenská auta –, ale z těch nikdo oběť neobjeví, na to by mohl dát krk. Na korbách aut, přikrytých nepromokavými plachtami, se namačkaní vojáci, za úsvitu ne zcela ještě probuzení, nebo večer už totálně vyčerpaní, opírali o svoji zbraň a marně zápolili se spánkem. Pak už tu bylo jen pár hodnostářů z Pchjongjangu, důležité osoby, které věděly, jak získat od vlády určité výhody. Ale ti se objevovali na silnici, jen když měli zvláštní poslání. A opravdu nehrozilo, že by si cestu krátili pozorováním krajiny.

A co se týče ostatních…

Lovec se opět ušklíbl. Kdo by v dnešní době mohl ještě cestovat autem?

Lovec přehlédl celou krajinu. Skrz silná skla svých vojenských brýlí velmi zřetelně rozeznával nazelenalé obrysy stromů. Když se ujistil, že v blízkém okolí není žádný živý tvor, zastavil se pohledem u okrajů betonového pruhu. Nebezpečí nehrozilo ze silnice, ale z cest, které se táhly po obou stranách. Po těchto stezkách stoupaly skupinky venkovanů, kteří doufali, že se jim v hlavním městě podaří uskutečnit výhodný obchod. Čím dál tím častěji se tu také objevovali lidé z města, kteří přicházeli směnit své šaty nebo předměty denní potřeby za čerstvé potraviny. Cestou si museli poradit s různými překážkami a kontrolami, aby se vyhnuli potížím. Jejich trasy se křižovaly dole u hlavní silnice. Ti z města byli ostražitější. Nikdy nezvedali hlavu, aby je náhodou nějaký řidič nepoznal, protože kterýkoli z nich by byl schopen je bez nejmenších skrupulí udat.

O bydlení v hlavním městě byl totiž velký zájem.

Lovec pokývl souhlasně hlavou. Tam hrozilo nebezpečí! Ti z města, co kráčejí s očima upřenýma k zemi, ti by si mohli všimnout stop, které po sobě zanechá tělo vláčené bahnem, nebo například půdy nasáklé čerstvou krví.

Odevzdaně si povzdechl a olízl si prsty. Intimní pach vybičoval jeho smysly tak, že se málem zapotácel, a dalo mu hodně práce, aby se ovládl.

Už žádné další průtahy! – přikázal si.

Uchopil dýku, přejel palcem po čepeli, aby se ujistil, že je dostatečně ostrá, a pak bez dalšího meškání rozřízl dívčin kabátek.

Všechny úkony prováděl s přesností téměř chirurgickou. Konečky prstů odpočítal žebra, nahmatal to pravé místo a vnořil hrot své zbraně do těla, které se rozevřelo něžně jako růže na slunci. Krev bublavě vytryskla.

Překvapeně zaklel. Proklínal svou nerozvážnost – zpozdil se a nemá dost času, aby nechal tělo vychladnout.

„Rána po chvíli krvácí mnohem méně,“ přeříkával si v duchu. „Když se srdce zastaví, krev neproudí tak rychle, je tam menší tlak…“ Měl si to včas uvědomit!

Lovec zatnul zuby a vší silou přitlačil. Dívka se křečovitě roztřásla. Vzepjala se, jako kdyby dostala elektrický šok, a nadzvedla hlavu. Otevřela ústa, ale bolestné zakvílení jí odumřelo v hrdle. Lovec se na ni bleskurychle vrhl, a zatímco jednou rukou drtil její rty, druhou dokončil svou práci.

Dýka pronikla vnitřnostmi a s lehkostí si razila dál svou vražednou cestu. Lovec zaťal prsty do tváře své oběti a zároveň jí neurvalým způsobem zkroutil zápěstí, aby donutil zmučenou dívku obrátit hlavu jeho směrem.

„Pst!“ sykl jí do ucha. „Nikdo ti nepomůže. Jsme tu sami. Nechceš přece pokazit tenhle okamžik, že?“ Dívka, dusící se bolestí, otevřela doširoka oči. Z hrdla se jí vydral zvuk, podobný zavytí zvířete v posledním tažení.

Šílený vzrušením se ještě víc přimkl k jejímu tělu a vsunul jí jazyk do ucha. Když ho olízal s lačností nenasytné šelmy, sklouzl k ušnímu lalůčku a pokračoval dál až ke krku. Načež uchopil její obličej do dlaní a pevným sevřením ho znehybnil. Vpil se do něj očima ve snaze vytěžit co nejvíce z posledních okamžiků jejího života.

Po několika vteřinách krajního vypětí dívka boj náhle vzdala. Její oči se přeměnily ve dvě bílá plátna, na která slunce rozstříklo růžové cákance. Sesula se jako rozbitá porcelánová panenka.

Stále těsně přimknutý k jejímu tělu si s hrdelním chroptěním vychutnával svůj triumf. Zůstal vyčerpaně ležet a snažil se popadnout dech. Nic ho nenaplňovalo takovou rozkoší jako tyhle okamžiky: kořist je stále ještě naživu a on cítí poslední záchvěvy jejího těla, zatímco čepel dýky, mistrně vedená jeho rukou, dokončuje své dílo.

S námahou se zvedl na kolena a uložil zbraň zpět do kapsy – už ji nepotřeboval. Naklonil se opět k ráně a surově od sebe odtáhl její okraje. Vnořil do ní obě ruce, chvilku v zádech své oběti šátral, než našel to, pro co si přišel, a vložil svoji teplou, lepkavou trofej do sáčku, který si k tomu účelu pořídil.

Sundal si brýle, přidal je k ostatnímu vybavení a potom brašnu pečlivě uzavřel.

Prsty potřísněné krví a tělními tekutinami si otřel do vysoké trávy.

Vztyčil se a se spokojeným zamručením se protáhl.

Už jen zbývalo ukrýt tělo někam, kde se divoká zvěř včas postará o to, aby ho nikdo nemohl identifikovat. Měl štěstí, hned na okraji silnice objevil hlubokou jámu s hromadou suti, dost hlubokou na to, aby pohřbila mrtvolu. Tam tělo dovlekl a svalil ho dolů.

Lovec, spokojený s výsledkem své práce, se vrátil na cestu.

Brašna, těžší o novou trofej, se pohupovala v rytmu jeho kroků.

PRVNÍ ČÁST

Ve jménu otce

Zabiješ-li člověka, jsi vrah.

Zabiješ-li tisíce lidí,

jsi dobyvatel.

Zabiješ-li všechny lidi, jsi bůh.

JEAN ROSTAND

„MYŠLENKY BIOLOGA“, 1938

Kapitola 1

S večerem se krajina propadla do naprosté tmy. Celé území, až na hlavní město, zahalila temnota. Jen Pchjongjang se jako poslední bašta tyčil uprostřed aureoly světla a dělal dlouhý nos na špionážní družice.

Stín se valil přes města, posedlý touhou zcela je pohltit. Snesl se na vesnice, zasáhl i hrstku obydlí na okrajích. Zmizela pole i s tím, co na nich rostlo, ztratily se ulice i cesty…

Už dobré dvě hodiny se les utápěl v temnotě a Michael byl za to vděčný. S přimhouřenýma očima se snažil zachytit bledé světlo měsíce, jehož paprsky pronikaly tu a tam hustým porostem, jako když se rybářova harpuna vloudí mezi očka rybářské sítě předtím, než se zasekne do boku polapené ryby.

Michaela překvapilo, že na něj tak zapůsobily pruhy světla, které probleskovaly absolutní tmou. Mladík si na okamžik vybavil výkladní skříně ve městě, oslňující věže, svádivé reklamy, třpytivé efekty. V uších mu zněly sirény a klaksony aut a musel potřást hlavou, aby tyhle zvukové halucinace zahnal.

Vytrhl se z blaženého rozjímání a hořce se pousmál. Kdo mohl tušit tenkrát, když se brouzdal po chodnících velkoměsta, s očima upřenýma k vrcholkům budov, že se jednoho dne bude ukrývat v džungli. Kdo by si pomyslel, když se nechával unášet reklamními šoty, promítanými na ohromných plátnech, a opájel se tím frenetickým pulzováním Manhattanu, že se jednou bude modlit, aby nastal co nejdříve soumrak?

Michael prudce zamrkal.

Člověk se nemá ohlížet zpět.

Nikdy.

Občas pronikl houštím zpěv ptáků, jako kdyby v tom neprůhledném oceánu vytryskl bůhví odkud. To poslední obyvatelé těchto míst dávali o sobě vědět, vzývali lunu, aby jim poskytla ještě trochu své záře. Náhle to vzdají, slétnou se do houfu a snaží se uniknout ještě hlouběji do svého úkrytu. Znepokojeným trylkům odpovědělo někdy lehké zašustění a zběsilý úprk do křovin. To si bezpochyby divoké prase razilo cestu bujnou vegetací… nebo že by to byl jeden z posledních predátorů – ne ovšem z říše lidí –, který ještě obýval tyto lesy?

Michael by se tím měl znepokojovat – někdy člověk v lese narazí na medvěda nebo na tygra –, ale na to mu už síly nezbyly. Věděl, že jeho stopy sleduje daleko horší nepřítel.

Těžce oddychoval, s tváří zkřivenou bolestí. Namožená záda mu působila nesmírné utrpení.

Natáhl se, a hned potlačil chraplavé zasténání.

Pravý kotník měl nateklý. V levé paži, v místě, kam ho zasáhla kulka, mu bolestivě škubalo.

Michael sklonil hlavu k ráně, přičichl k ní a konečky prstů stiskl její okraje. Ze zápěstí vystřelila bolest. Uvnitř těla explodovala a rozlila se až do ramene. Bolest byla tak prudká, že se zapotácel. Stiskl čelisti, ale přidušenému zasténání zabránit nedokázal. Do hrdla se mu dral nářek, už ho brzo neovládne. Šílený bolestí se otočil ke stromu a zprudka narazil čelem do jeho kmene. Cítil, že mu do hrdla stoupá řev, a tak ještě dvakrát nebo třikrát prudce udeřil hlavou do tlusté kůry, až se mu před přivřenýma očima roztančily hvězdičky. Zahryzl se okamžitě do hřbetu ruky a soustředil se na tento nový pocit.

Musí nad bolestí zvítězit, podrobit si ji, vypudit ji.

Na okamžik se mu podařilo na mučivé zranění zapomenout.

Když opět popadl dech a znovu ovládl tlukot srdce, natáhl opatrně ruku, aby v hustém porostu našel otvor. Ve světle měsíce se objevilo jeho zranění. Bylo ošklivě namodralé. Michael soustředně zkoumal oteklé místo. Z pootevřené rány uniklo pár kapek hnisu.

Michael bezradně zavrtěl hlavou. Tohle svinstvo nevěstilo nic dobrého. Ani všudypřítomná vlhkost s tím nic nenadělá. Znehybněl, nastražil uši, a když se přesvědčil, že na blízku není žádný pronásledovatel, svezl se k úpatí stromu. Dlouho tak vyčerpaně seděl a snažil se uspořádat si myšlenky. Nedostatek jídla a spánku se na něm krutě podepsal. Alespoň že v lese neumře žízní. Utrhl z kapradiny před sebou list, na okrajích ho trochu ohnul a lačně chytal kapky, které z něj stékaly. Pak nabral vodu do úst a zlehka si plivl na paži. Voda ho na kůži štípala, ale široce rozevřená rána se trochu vyčistila. Michael, spokojený s výsledkem, uchopil zdravou rukou spodek košile a jediným trhnutím z ní urval cár. Opatrně z něj udělal obvaz a přiložil látku na ránu tak, aby se její okraje stáhly. Musel se kousnout do vnitřku dásní, aby neřval bolestí, když to prováděl. Pak si provizorní obvaz zkontroloval a zabručel.

To by šlo.

Bylo to opravdu nutné.

Poté se opět opřel o kmen stromu a čekal, až se bolest utiší.

Po dusném, parném dni nastoupil těžký, vlhký vzduch, který se rychle změnil v ledový chlad. Z rozměklé půdy už začala stoupat hustá mlha. Vytvořila u země obláček, který se rychle rozšíří a brzy dosáhne až do výše člověka. Pro Michaela bylo požehnáním, že se mohl ukrýt pod jejím pláštěm: zpomalí sice jeho kroky, ale stejně tak znesnadní postup mužům, kteří ho pronásledují. A bezpochyby to ztíží práci i psům – alespoň tak si to Michael přál.

Při pouhém pomyšlení na dogy pocítil štvanec nesmírnou únavu. Kolik mu ještě zbývá času, než ho pronásledovatelé objeví?

Sáhl si na obličej. Z kůže sálalo horko a zdála se být rozpraskaná – ale třeba to bylo od hlíny, která na něm z větší části ulpěla. Upnul se k této myšlence vší silou. Zdvihl k obličeji prsty, lepkavé od potu a kapek rosy, a pomalu vdechoval vůni země, promísenou s jeho potem. Vyslal k nebi tichou prosbu, aby bláto, které obalovalo šaty, překrylo pach jeho těla. Příliš se ale k té představě neupínal: věděl, že tato nejspíš bezcenná lest neošidí psy na dlouho. Stejně ho nakonec vystopují, musí se proto dát znovu na útěk.

Michael se zhluboka nadechl. Před očima se mu míhaly krvavé obrazy. Pokolikáté už byl v pokušení všechno vzdát. Klesnout na zem, počkat na vojáky. S trochou štěstí ho psi nerozsápou. Postačí, když udělá prudký pohyb, když bude předstírat útok, a jeho pronásledovatelé okamžitě použijí zbraň.

Ano, bezpochyby to bylo řešení – jen je musí nechat přijít co nejblíž, předstírat, že se vzdává, zdvihnout se na poslední chvíli, řvát jako smyslů zbavený.

Smrt se ho zmocní hned, nebude trpět.

Ani nebude mít strach, na to nebude čas.

Podezřelý zvuk ho náhle vytrhl z rozjímání.

Michael zvedl hlavu jako štvané zvíře. Téměř nic to nebylo, jen slabounké zapraskání, vzápětí zadušené, jakoby pohlcené lesem. Měl pocit, že srdce v jeho hrudi nabylo obřích rozměrů. Úplně se splašilo a v uších mu zněl jeho nepravidelný tlukot.

Nervózně si olízl rty. Soustřeď se! – opakoval si. Najdi je!

Žádný další pohyb nezaznamenal. Zdálo se, že i lehký vánek, který ještě před okamžikem kolébavě pohyboval větvemi, ustal.

Michael strnul.

Cítil jejich přítomnost.

Tušil, že jeho mučitelé jsou co by kamenem dohodil, se psy rozdrážděnými blízkostí kořisti…

Michael rázem vyskočil a bez rozmýšlení vyrazil vpřed, aniž by dbal na to, že ho nízké větve bičují do tváře. Strach v něm probudil děsivé představy. Zdálo se mu, že přeskakuje kostlivce, že šlape po mrtvolách, pevně do sebe zaklesnutých. Mrtvá těla k němu v obraně vztahovala své bezmasé paže, jejich rozdrásané ruce mu rvaly na kusy horní část těla, snažily se ho zachytit za nohy a povalit na zem, obklíčit ho, nepovolit sevření.

Michael skučel hrůzou, ale krok nezvolnil.

Za jeho zády znovu zahřměly rozkazy. V nočním tichu zněla slova jako práskání bičem. Michael úzkostně vykřikl a ještě zrychlil krok.

Tváří v tvář nebezpečí zapomněl na všechna svá rozhodnutí.

Paralyzován strachem si nevšiml řeky před sebou.

Voda se zjevila náhle, přímo u jeho nohou.

Marně máchal rukama ve snaze zachytit se lián, aby získal pevnou půdu pod nohama. Ztratil rovnováhu, převrátil se dopředu a propadl se do zpěněného kužele rozbouřené hladiny. Zmocnil se ho vír z roztančených bublinek, které se rozběhly podél jeho údů, vystoupaly až ke krku a explodovaly mu v uších tak, že na chvíli přehlušily štěkot smečky psů i příkazy jejich pánů.

Michael, unášený divokým proudem, zaznamenal ještě z dálky doléhající cvakání spouště, zuřivé výkřiky svých pronásledovatelů a vrčení jejich dog, které se snažily vysmeknout z vodítka. Nevnímal bolest v plících ani hučení ve spáncích, sotva už rozpoznal štěkavé výstřely automatických zbraní, po nichž hned následoval divoký svist projektilů, padajících naslepo do rozbouřené vody.

Vypadalo to, jako by ho kulky, zachycující odlesky měsíce, unášely do temných zákoutí řeky. Zanechávaly přitom ve zčeřené hladině stopy stříbřitých jizviček.

Michael se dusil.

Marně se snažil dostat na povrch.

Na pokraji svých sil a uvězněn ve ztěžklých šatech byl neúprosně stahován ke dnu.

Ochromil ho chlad. Vyhnal z těla bolest, otupil jeho smysly. Michael zavřel oči a svůj boj vzdal.

Na břehu se lovci vztekali, že jim uprchlík unikl. S hlasitým pokřikem vyprázdnili nazdařbůh své zásobníky. Z hlavní jejich zbraní šlehaly ojediněle dlouhé plameny. Ve snaze zachytit ve vodním víru obrysy pronásledovaného se vojáci zuřivě rozhlíželi na všechny strany. Psi, do krajnosti rozdráždění hlučnými výkřiky, kňučeli a točili se dokolečka, ale do řeky, jejíž černá, ledová voda jim naháněla hrůzu, se ponořit neodvážili. Dlouze vyli, jejich čelisti cvakaly naprázdno a z tlam jim vytékaly pramínky slin.

Michael to už nevnímal.

Se zavřenýma očima a se smířeným úsměvem na tváři se zmítal mezi dvěma proudy. Už mu nebyla zima, už ho nic nebolelo, už se nesnažil ani dýchat.

Vzdal to.

Prudká rána do zad ho přivedla k vědomí. Náraz ho vrhl na skálu, jejíž ostré hrany se mu zaryly do lopatek. Jako by dostal ránu elektrickým proudem. Michael se s výkřikem vynořil a nasál do plic trochu vzduchu, přitom kolem sebe zoufale mlátil rukama ve snaze udržet se nad hladinou. Znovu klesl, a když už myslel, že je ztracený, voda ho opět vyvrhla, aby vzápětí zase zmizel pod hladinou.

Stokrát se málem utopil.

Stokrát unikl smrti.

Uvízl na písčité mělčině a zůstal nehybně ležet. Jak dlouho tam takhle byl? To by nedokázal říct. Když se opět vzchopil, překvapilo ho, že neslyší ani štěkot psů, ani ozvěnu zbraní jejich pánů. Po čtyřech se mu podařilo vyškrábat se na břeh. Dostal se na pevnou zem a zcela vyčerpaný a zadýchaný se sesul k zemi.

Ruka ho příšerně bolela.

Kratičkým poklepem na ránu zjistil, že voda zapůsobila jako antiseptikum. S úlevou konstatoval, že i když je rána otevřená, téměř už nekrvácí. Z poraněného povrchu se odlupovaly bělavé cáry kůže. Michael znovu utrhl kus košile a zakryl jím opuchlé místo.

Nějakým zázrakem unikl proudům a vírům, které jím smýkaly do všech stran, ale na racionální vysvětlení rezignoval. Obrátil se nazpět a pokusil se dostat do úkrytu ve křoví, ale v půli cesty zkoprněl.

S pusou dokořán se leknutím zajíkl.

Cosi tam stálo v rozhrnutých větvích.

Cosi na nově příchozího obrátilo svou ohavnou tvář.

Cosi upřelo na Michaela pohled, do něhož se instinktivně vpil svým zrakem.

To, co spatřil, ho proměnilo v kus ledu.

Vykřikl hrůzou.

Kapitola 2

Tmavý vůz projížděl ulicí lemovanou stromy.

Štěrk na cestě pod náporem těžkých pneumatik dlouze zaskřípal, a než auto zastavilo, s opovržením v něm vyhloubilo hlubokou brázdu.

Seth Ballahan svraštil čelo. Ujistil se, že je na správné adrese, pak rázným pohybem zatáhl za ruční brzdu. Zaskočil ho velký provoz, který byl v této brzké odpolední hodině dost neobvyklý, a tak jel radši po vedlejších cestách. Znovu se podíval na svou GPS – dárek od redakce, který se už mnohokrát od jeho přeložení osvědčil.

Seth si vzpomněl na svoji rozlučku v redakci, ostatně už tehdy podezříval šéfredaktora Simona Morrisseyeho, že ví až moc dobře, jak se mu bude navigace hodit. Morrissey si nikdy nezvykl na svého zástupce Ballahana, který sem přišel bůhví odkud. Celý proslov i předávání dárku provázel ponurým úsměvem, který se mu na tváři objevil pokaždé, když připravoval nějakou podlost.

Teď ale tahle elektronická vymoženost dokonale splnila svůj úkol: s pomocí satelitu Seth nakonec dorazil na správné místo. Sice za cenu neuvěřitelných objížděk pustinou v New Jersey, ale nakonec je tu!

Povzdechl si při pohledu na depresivní krajinu, která se kolem něho rozprostírala. Asbury Park, jako většina malých městeček na pobřeží, skýtalo smutný obraz naprosté rezignace a nudy.

Právě když se Seth chystal vystoupit ze svého fordu, zahlédl v domě za záclonou vrásčitý obličej strnule stojící stařeny. Jako předzvěst domobrany zaznamenávající svým ostřížím zrakem, kde se co šustne.

Bohem zapomenutý kraj, měli mi to říct! – pomyslel si Ballahan trpce. „Jo, pravé vězení …“

Po pravdě řečeno, většina měst v této části USA vypadala neutěšeně. Ekonomická krize tam po sobě zanechala spoušť, které si člověk v pohodlí svého klimatizovaného kabrioletu nemohl všimnout, když jimi v rychlosti projížděl. Aby mohl obsáhnout škody, musel by nechat auto na jednom z těch ohromných parkovišť zejících prázdnotou a s rukama zabořenýma do kapes kabátu se projít po břehu moře. Pak by hned pochopil: pobřeží, kdysi tak nádherné, hyzdily opuštěné budovy, stavby započaté už před desítkami let, jejichž železobetonové konstrukce vlivem stálého mrholení dočista zrezivěly. Jako dinosauři vyvržení na pláž, kterým už nemohl ublížit ani vítr, ani déšť.

Jediné, co se tu dá dělat, je usadit se na jemném písku mezi skořápkami mušlí a nechat se uspat kolébavým pohybem vln narážejících na skály. Eventuálně předstírat, že obdivujete krásu kasina – pověstnou Convention Hall –, které dosud stojí na pilotech, jenže jak dlouho ještě bude odolávat oceánu? Až na křičící racky tu není nic, ani živáčka. Když si člověk chtěl aspoň trochu popovídat, mohl ještě zajít do baru, jehož jedinou zvláštností bylo, že sem kdysi zavítal Bruce Springsteen a jednou posloužil jako kulisa při natáčení seriálu Rodina Sopránů. Ale očekávat, že se majitel baru pustí do obšírnějšího hovoru, nemělo smysl. Ten se spokojil s umaštěnými listy FAQ,* které se povalovaly na pultu, kde byly k dispozici zvědavým turistům a několika fanouškům, co sem podnikli výpravu.

* FAQ – Frequently Asked Questions – Často kladené otázky, otázky tak banální – a neustále se opakující! –, že redaktor, jehož odpovědi už nudí, zhotoví přednastavený seznam, který by měl uspokojit případné další zájemce. Majitel pobřežního baru v Ausbury Park očividně neměl rád „fanoušky“, kteří se pídili po informacích o Bruci „Bossovi“ Springsteenovi.

Když vypil šálek příšerné kávy – Ballahan by se upsal i ďáblu za pořádné espresso, ale z téhle břečky mu bylo na zvracení –, došel k jednoznačnému závěru: zřejmě to žije jinde.

Snad v centru…

Jakmile projel ulicí, která vedla podél polorozpadlého dřevěného mola, ocitl se mezi čisťounkými domky s pečlivě udržovanými zahrádkami. Poslední stopy amerického snu, jako bleskem zasaženého v plném rozmachu a sprovozeného ze světa v pouhých několika měsících, když se uzavřely brány továren. Zbyla po něm jen hrstka otupělých dělníků, kteří ani nedokázali vysvětlit, co se to na ně sesypalo. Zatímco muži utápěli své deziluze v pivu, se zadky přilepenými ke stoličkám v Harry’s Roadhouse, jejich vzpomínky a zklamané naděje odnášel mořský vánek.

Omladina z Asbury Park a jeho okolí nemohla než se pokusit jít ve stopách svých idolů populární hudby. Seth Ballahan vypnul rádio a tím učinil přítrž svým úvahám. Atlantic City…

Ještě jeden song od Bruce Springsteena. Ten, kterému se podařilo odsud vypadnout, oslavoval ty, kteří zůstali. Bez cynismu, s nevýslovnou něžností.

Ballahan setrval chvilku mlčky na místě s rukama na volantu. Vděčil Bossovi z New Jersey za to, že lépe porozuměl jeho obyvatelům. Nakonec si jich začal vážit, on, narozený v Atlantě a toužící po radovánkách, které skýtal jenom New York. Zbožňoval ulice Velkého jablka, byl zapálený pro svou práci, věnoval se jí duší i tělem, ale nevydržel ten nápor. Simon Morrissey vyvíjel na všechny nátlak, od svých podřízených vyžadoval stále větší nasazení. Seth zaťal zuby a byl odhodlaný vydržet, ale jeho žena Alicia nedokázala usnout, když celé noci brouzdal po ulicích a sháněl důležité informace. Nakonec ho jednoho rána, když se vrátil celý zpocený a naprosto vyčerpaný, požádala, aby se nechal přeložit na venkov. Ballahan, unavený věčným dohadováním, nakonec jejím opakovaným žádostem vyhověl.

Venkov! – přemítal. Klid…

Jeho pohled se stočil k řadě oken s průsvitnými záclonami, skrz které mohli obyvatelé nerušeně sledovat své okolí, aniž by byli sami zpozorováni. Noční můra pro novináře, který bral práci v novinách ve Freeholdu jako vyhnanství.

Tady se všech míst pomalu zmocňovali chicanos a niacoués.*

* Označení pro Hispánce narozené v USA a pejorativní název pro Vietnamce. (Pozn. překl.)

„Je to prosté,“ říkal si, když si odepínal pás a soukal se ven, „aby člověk mohl najít v tomhle zapadákově cestu, bude se muset rychle naučit španělsky. Nebo vietnamsky.“

Narovnal se a pozorně si prohlížel průčelí domu. Dřevostavba, jako všechny domy v téhle ulici. Už dávno by potřebovala nový nátěr, ale na to už obyvatelé – možná majitelé, i když tu bylo jen málo těch, kteří měli peníze na nákup nemovitosti – neměli finance.

Na konci ulice stále ještě zvala předpotopní vývěsní tabule na charitativní koncert místní legendy, který se konal už před šesti měsíci. Nejslavnější z rockerů New Jersey měl zájem, aby jeho rodné městečko neupadlo v zapomnění a urputně se snažil udržet v lidech naději. Každý rok okolo Vánoc tam pořádal charitativní koncert, jehož výtěžek sloužil k záchraně Convention Hall. Občas se objevil ve Stone Pony, malé boudičce, spjaté se začátky jeho kariéry. Místní kluci se strkali, aby se k němu dostali co nejblíž. Rock znamenal naději, poslední hradbu proti všestravující melancholii.

Ballahan zavrtěl hlavou. Z Asbury Park se stalo přízračné město, vhodné tak k natáčení starých westernů. Už dávno se v něm nerodili muzikanti. Jen fabrika na výrobu nezaměstnaných pracovala na plné obrátky.

Pohled na hodinky Ballahana uklidnil. Nezpozdil se. Mechanicky si utáhl kravatu a zamířil ke schodům. Trhl sebou, když si uvědomil, že Rosa Wongová stojí na prahu domu.

Drobná žena na něj upírala své černé oči.

Seth se zachvěl, když se jejich pohledy střetly. Na okamžik měl dojem, že spatřil zmenšenou kopii Michaela, a vzpomněl si na den, kdy chlapec zaklepal na jeho dveře v redakci novin.

Ballahan neměl rád šikmooké – připomínali mu válku ve Vietnamu, kde jeho otec a dva strýcové tvrdě zaplatili za svéhlavost vládních představitelů. Setha také málem draftovali,* když přišla řada na sedmnáctileté.** Stejně jako většina mladíků byl jako posila povolán do zbraně. Od té doby pociťoval k niacoué a jim podobným prudkou nenávist, která se ani lety nijak nezmírnila. Ale když se objevil Michael, vycítil Ballahan, že ten hoch má v sobě vnitřní sílu, jaká se v jeho komunitě hned tak nevidí.

* Termín draftovat se používá ve sportu pro nábor nových talentů, zde ve významu najmout, odvést.

** Minimální věk nutný pro vstup mladých Američanů do námořnictva před odchodem na frontu.

Michael Wong byl dříč, skutečný dříč. A uměl psát zatraceně dobře! Byl to – jak Seth nakonec připustil – nejlepší novinář jeho týmu. Skutečné eso, a přesto ho Ballahan neváhal obětovat, když redakce v New Yorku vydala to oznámení.

Představenstvo novin hledalo Asiata, který by byl schopen vést úspěšně průzkum v Koreji. Michael A. Wong byl ideálním kandidátem. Narodil se v Severní Koreji, ale v paměti mu nezůstala sebemenší vzpomínka. Jeho rodičům se podařilo za dramatických okolností uniknout i s malým podvyživeným dítětem ze spárů tamního režimu. Ujali se jich zahraniční lékaři, kteří malého chlapce zachránili. Byl mezi nimi i jeden americký lékař, který využil svého vlivu, a obstaral jim nové doklady.

Wongovi se tak mohli usadit v USA, kde nyní žili už přes dvacet let. Dvě desítky let, během kterých se mladému Michaelovi podařilo vymazat všechny stopy svého původu. Ve snaze co nejvíc splynout s davem nepromluvil jediné slovo korejsky, nestýkal se s žádnou asijskou komunitou, přesto byl schopný začlenit se rychle do týmu. Pracoval jako ďas, bral jakoukoli práci, aby si vydělal na studia, a nakonec získal místo v lokálních novinách. Živořil tam už skoro dva roky bez jakékoli naděje na povýšení či kariérní postup, když mu Ballahan nabídl tenhle obchod.

Michael znal politickou situaci v Koreji a byl si dobře vědom všech nebezpečí. Ale věděl, že taková příležitost se mu v jeho povolání podruhé nenaskytne.

Souhlasil.

Ballahan, jehož dohnaly výčitky svědomí, se mu to snažil na poslední chvíli rozmluvit – bylo to příliš riskantní a bez záruky, že to bude skutečná bomba, jak se očekávalo –, ale kluk měl charakter. A taky kuráž.

Sám si podal žádost, navštívil Morrisseyho v jeho newyorské redakci a starouš mu mazal med kolem pusy a sliboval mu hory doly.

Michael sedl do prvního letadla a od té doby…

„Nějaké zprávy o synovi?“

Rosa Wongová se už neudržela. Její slova udeřila Ballahana do tváře. Uvědomil si, že se nechal unést svými představami, a koktal nějaké omluvy.

Rosa Wongová smetla novinářovy bláboly jediným opovržlivým mávnutím ruky.

„Chci vědět, co se stalo s Michaelem!“ zopakovala naléhavě. „Máte nějaké informace? Zjistili jste, kde je?“

Její hlas byl drsný, snažila se neztratit nad ním kontrolu. Ballahan zdvihl ruce, aby ji uklidnil. Neměl jinou možnost než jít s pravdou ven. Když vysvětlení stále nepřicházelo, odvrátila od něj Rosa pohled.

„Ptám se vás, jestli máte nějaké zprávy o mém synovi, pane Ballahane!“ artikulovala zvolna, a přitom upírala zrak na živý plot, který lemoval vzorně udržovanou zahrádku kolem jejího domku.

Ballahan rezignovaně povzdechl.

„Ne,“ řekl nakonec.

Uvědomil si, že působí směšně – proč tedy přišel, když nemá žádnou zprávu, která by nebohou ženu mohla uklidnit –, a tak hledal nervózně balíček cigaret značky Nat Sherman (další zlozvyk, který si přinesl z New Yorku) a přitom drmolil nové omluvy, o které jeho protějšek nejevil nejmenší zájem.

Ano, proč tedy přišel? To byla otázka, kterou, jak měl dojem, četl v černých očích Rosy Wongové. Vložil si do úst zlatý filtr, zapálil cigaretu a dlouze z ní potáhl.

„Potřebuji s vámi mluvit,“ zamumlal.

Rosa zůstala mlčky stát. Vysvětlil si její mlčení jako pobídku, aby pokračoval, a tak si dodal odvahy:

„Michael už je na druhé straně.“

Rosa se stále nepohnula.

„Překročil hranici,“ pokračoval, aby se ujistil, že ho chápe správně.

Četl v jejích očích bolest, a tak si pospíšil s dokončením věty:

„Už u sebe nemá laptop – nebo ho přinejmenším nepoužívá –, takže ho nemůžeme přesně lokalizovat. Ale pořád je ještě naděje, že…“

„Není už žádná naděje!“ přerušila ho příkře Rosa.

Drobná žena se roztřásla rozhořčením. Zhluboka se nadechla a řezavým hlasem dodala:

„Nevíte nic o tom, jak to tam vypadá. Nikdo to nemůže vědět, a už vůbec ne ten, kdo vyrůstal v Americe!“

Ballahan přikývl. Ještě jednou potáhl z cigarety a dlouze vdechl nikotin.

„Já vím,“ přisvědčil ve snaze ji uklidnit. „Ale snažím se odhadnout, co může Michael udělat. Musím vědět, jakým způsobem reaguje, pokusit se zjistit rozsah jeho možností.“

Rosa nadzvedla se zájmem obočí.

„Co potřebujete, pane Ballahane?“

„Všechno, co mi pomůže Michaela lépe poznat. Nějaké poznámkové bloky, dokumenty s informacemi, všechno, co najdete k jeho cestě, na kterou se jistě dobře připravil.“

Rosa přikývla.

„Uvidím, co pro vás mohu udělat,“ řekla bezbarvým hlasem.

Vytušil, že je na pokraji svých sil, a bez meškání se rozloučil. S pocitem úlevy, že je opět v autě, se svezl na kožené sedadlo a pustil klimatizaci na maximum. Zařadil zpátečku a trhl sebou, když uviděl Rosu, stojící u okna.

S důstojným smutkem na něj Asiatka upírala zrak. Oči měla plné slz. Ballahan se rychle schoval za černé brýle.

S neproniknutelným výrazem pustil spojku a sešlápl plyn…

Kapitola 3

Paik Dong-soo už nemohl svou čapku vystát. Pokrývka hlavy mu svírala spánky a čůrky potu, které mu stékaly na krk, ho rozčilovaly na nejvyšší míru. I kravata mu překážela. Nemohl se pořádně nadechnout, byla příliš utažená, tak jak to vyžadovaly předpisy. Nejraději by uzel rozvázal a zbavil se jí stejně jako čepice, ale před svědky si nedovolil udělat si pohodlí.

Při službě na hranici nemohl člověk libovolně měnit svůj vzhled, pokud nechtěl na svou hlavu ihned přitáhnout hromy a blesky celé řady svých nadřízených.

Voják, válečnými konflikty značně unavený, si setřel hřbetem ruky pot. Promnul si kořen nosu, zhluboka se nadechl a soustředil se na svůj úkol dne. Přiložil si k očím dalekohled, pootočil kolečkem, aby zaostřil obraz, a bedlivě přezkoumal drátěný plot.

Kovové ostny, pokrývající vršek hranice, se na slunci blýskaly.

Vzduch se žárem tetelil i uprostřed odpoledne. Celé hodiny stál Paik Dong-soo na nohou a pozoroval hranici. Vedle něj jeho podřízený, neznal ani jeho jméno, dělal s lhostejnou samozřejmostí totéž. Nevyměnili si jediné slovo, nedopřáli si chvíli odpočinku.

Oba se nacházeli na vyvýšeném dřevěném stanovišti. V úzké věži, rozdělené na dvě malé části, měli minimální vybavení: malou vysílačku, o něco výkonnější rádio, stojan na zbraně. Jejich úkol byl prostý, měli příkaz zaznamenat jakýkoli pohyb na obou stranách hranice.

Dole pod jejich pozorovatelnou, na druhé straně řeky, se vesnice tupců nořila do naprosté netečnosti.

Vesnice tupců, tak říkal Paik Dong-soo osadě, která se nacházela u samé hranice. Na rozkaz velkého vůdce, Světla Koreje, byla každá ulička vybavena hlasitými tlampači, ze kterých se bez ustání linuly písně k Jeho slávě. Stále stejné odrhovačky, jedna pitomější než druhá, bombardovaly dnem i nocí, za doprovodu mocných decibelů, vesnici a její přilehlé okolí. Tenhle ubohý manévr měl přesvědčit případné kolemjdoucí na jihu, že tady se lidé baví. Že nikomu nic nechybí, že tu všichni žijí v neustálých radovánkách…

Přinejmenším tak to tvrdil Kim Čong-il ve Své Nesmírné Moudrosti a nikdo se neodváží zpochybňovat taktiku, vymyšlenou tak brilantním mozkem.

Snad jenom s výjimkou obyvatel osady. Ti už vůbec nespali, strádali fyzicky i psychicky a potáceli se po ulicích jako živé mrtvoly, aniž by se kdokoli staral o jejich osud. Bylo to rozhodnutí Kim Čong-ila. A tak to všichni přijali bez jediné otázky – zvědavost se považovala v Severní Koreji za vadu, za neřest, která zamořila jih a která se zde bez milosti trestala.

Paik Dong-soo změnil lehce úhel záběru na svém dalekohledu. Když se v zorném poli objevila hlavní ulice osady, znechuceně se ušklíbl.

Živoucí mrtvoly!

Právě to viděl severokorejský důstojník na téhle straně hranice.

Otupělé muže a ženy, bez schopnosti přemýšlet, pokoušející se starat jen o vlastní záležitosti, zapomenout na politické zprávy, které jim neustále vymývaly mozek. Někteří, v marné snaze uspořádat si myšlenky, se občas zastavili uprostřed cesty, aniž by si dokázali vzpomenout na to, jak se tam dostali nebo kvůli čemu opustili svůj domov.

Dlouhé minuty tam nerozhodně postávali, s pohledem upřeným do prázdna a lehce se pohupujícími pažemi, než posbírali svých pět švestek a táhli dál, jen tak nazdařbůh, zatímco je reproduktory bombardovaly poselstvími o věčném štěstí.

Paik Dong-soo potlačil znechucený povzdech.

Z obavy, aby ho podřízený nepřistihl v rozpoložení vymykajícím se normě, se rychle schoval za neproniknutelnou masku dokonalého vojáka a ujistil se, že si společník změny v jeho chování nevšiml. Uklidnil se, když si ověřil, že voják stojí hrdě, s široce rozkročenýma nohama v přední části pozorovatelny, jako z dětských obrázků z Épinalu.* Svou vysoce výkonnou puškou s dalekohledem mohl okamžitě zaměřit a zastřelit každého, kdo se přiblížil k ostnatému plotu, který odděloval obě Koreje.

* Épinal je město na východě Francie. Od 18. století se zde tiskly obrázky pro děti, později i kreslené seriály, které se vyvážely do celého světa. (Pozn. překl.)

Paik Dong-soo vrhl letmý pohled jeho směrem. Uvolnil se, až když viděl, že je zcela zabrán do svého úkolu. Bylo mu jasné, že ten člověk, stejně jako všichni jeho vrstevníci, byl od raného dětství vychováván k tomu, aby se stal oddaným špiclem režimu.

Paik Dong-soo se snažil, aby se nic z jeho podivného smýšlení nedostalo na povrch. Na tváři se mu nepohnul ani sval. V severokorejské armádě nikdo neprojevoval city. Po pravdě řečeno nikdo neukazoval své slabosti ani nikde jinde. Ideální bylo necítit vůbec nic. K úspěšné kariéře stačilo jednat zcela bezduše. Nikdy nepřemýšlet. To byl sice úděl všech vojáků na světě, ale tady se víc než jinde doporučovalo držet se této zásady bez výhrad.

Nejhorší bylo, že se Paik Dong-soovi před nedávnem začalo dělat zle, a to opravdu hodně zle, když měl splnit rozkaz. Únava ho zmáhala natolik, že už nejspíš brzo nebude mít sílu k tomu, aby dokázal zachovat zdání klidu.

Kde načerpá sílu k dalšímu boji v zadní linii? Důstojník neměl nejmenší ponětí. Čím byl starší, tím víc si uvědomoval šílenství svého nadřízeného. Každý další úkol zanechával v jeho ústech pachuť popela.

Náhle si uvědomil, že jeho společník zvedl hlavu. Okamžitě si pospíšil zaujmout správný postoj a obrátil svou pozornost zpět k hranici.

Takže mu to došlo, tomu druhému, s těma jeho sklopenýma očima a nesouhlasně nakrčeným obočím.

Paik Dong-soo ztuhl. Zavrtal se dalekohledem do ocelové hranice a čekal, až bdělost jeho podřízeného poleví.

Aby přišel na jiné myšlenky, začal přemýšlet o tom cizím novináři, který pronikl na jejich území.

Ta zpráva padla dnešního rána: Je tu špion ze Severu, někde tady v lese. Nasadili na něj oddíly elitních vojáků.

Prchající neměl žádnou šanci.

Jestliže se ho do večera nepodaří chytit, budou povolány posily.

Paik Dong-soo si unaveně povzdechl.

Jestli k tomu dojde, bude se téhle štvanice muset zúčastnit i on.

Vroucně se modlil, aby to nebylo nutné.

Kapitola 4

Aniž pustil volant svého sedanu, který se zařadil do dlouhé kolony k New Jersey Turnpike,* zmačkal Ballahan prázdnou krabičku od cigaret a hodil ji na zadní sedadlo. Zašátral v příruční přihrádce a vyndal další černě se lesknoucí pouzdro, kterým poklepal na palubní desku, než si vložil jednu shermanku do úst. Zapálil ji, vypustil namodralý obláček dýmu a přivřel víčka, aby ho neoslepil dým poletující uvnitř auta.

* Hlavní dálniční tepna v New Jersey v USA.

Na přední sklo vozu se mu promítl, jako v nějakém postimpresionistickém obraze, rozmazaný obličej Rosy Wongové.

Stará paní plakala.

Ballahan podrážděně zamlaskal. Koutkem rtů stiskl nedopalek cigarety a natáhl ruku k autorádiu. Bezmyšlenkovitě projel stanice, než se znovu uvelebil ve svém sedadle. Vybral namátkou něco od Joea Grusheckyho, dalšího dítěte štěstěny tohoto kraje.

Hned od prvního dne, kdy Ballahan vstoupil do redakce, se jeho kolegové ujali důkladného školení. Hodiny musel poslouchat muziku, aby neomylně poznal hlas Soutshida Johnnyho, Little Stevena, Grusheckyho a dalších Bon Joviů – jakkoli mu právě ten poslední připadal naprosto nesnesitelný. Ale bylo to jako přijímací rituál, nevyhnutelná zkouška, aby se mohl začlenit mezi ně: poslouchat rockery z New Jersey, to bylo něco jako projevit dobrou vůli. Vážit si jich – nebo se o to alespoň pokusit – znamenalo překonat poslední zábrany. Dalo by se taky zajít na pivo, vyměnit si lístky na stadion, nebo dokonce popřemýšlet o barbecue na zahradě. Alice ho zapřísahala: „Sethe, přece nezačneš jako v New Yorku, chci, aby sis tu udělal přátele, chci, abychom tu vedli normální život!“

A tak Joe Grushecky vzal útokem celé auto.

Přinejmenším, řekl si Seth a vypustil další obláček kouře, budu mít aspoň na chvíli pokoj od bosse.

Aniž si to sám uvědomil, poklepával si do rytmu na volant.

Obraz Rosy Wongové ustoupil do pozadí.

Wong… Chyba imigračního úředníka, který příliš neposlouchal, co se mu běženci snaží vysvětlit. Ballahan by po něm kvůli tomu kamenem nehodil.

Korejské příjmení je totiž Won, zatímco Wong je čínské.

Přesně tak.

Pro úředníka, který vyplňoval formuláře, byli všichni tihle lidé se šikmýma očima nepochybně Číňané, anebo ještě hůř Vietnamci. Nakonec… Nabídli jsme jim azyl, tak nás kvůli nějakému „g“ navíc nebudou přece osočovat.

Ostatně matky se to nikterak nedotklo. Dokonce si pospíšila, aby si vyměnila i své křestní jméno za jiné, vhodnější.

Ballahan se hořce ušklíbl.

Rosa, to znělo mnohem líp než jedno z těch nemožných jmen. Stará paní nezůstala jen u toho: dalším krokem bylo, že dala přejmenovat i svého jediného syna. Zároveň tím chtěla vyjádřit svou vděčnost doktorovi, který se jich ujal v táboře pro uprchlíky. Michael Anthony, praktický lékař, umožnil Michaelu A. Wongovi vylepšit si původ. Mohl tak být považován za Asiata už druhé nebo třetí generace.

Ballahan se ujistil, že silnice před ním je volná. Pak rozevřel na sedadle spolujezdce desky. Rozložil několik Michaelových fotografií, poslední faxy, které si vyměnil s newyorskou redakcí, a nejnovější výstřižky z novin.

Rosa Wongová požadovala zprávy, pohne třeba nebem i zemí, aby je získal. Vždyť po tom všem mu to Morrissey a chlápci z NYC dluží. Na oplátku se bude Ballahan snažit celou záležitost ututlat, jak nejdéle to půjde. Ocitli se v prekérní situaci: když nebudou opatrní, skandál nabude obrovských rozměrů…

A Ballahan si nedělal žádné iluze: ani on, ani mocní Velkého jablka před ním neutečou. To, co vypadalo jako skvělý nápad, geniální novinářský tah, se zvrátilo s ubíhajícími hodinami v boobytrap.*

* Tyto pasti, nastražené na nepřítele, nadělaly spoušť v řadách amerických vojáků ve Vietnamu.

Ballahan si pod fousy zavrčel několik jadrných nadávek. Položil obě ruce na volant. Teď nebyl ten správný okamžik, aby to hodil za hlavu. Pohlédl na oblohu a nespokojeně si odfrkl. Bouřka byla na spadnutí a k dovršení všeho jej zaplavily vzpomínky…

Ballahan neměl sílu je zahnat.

Kapitola 5

Michael pootevřel oči.

Vlhká půda, kamínky, pár trsů oškubané trávy… tváří rozrýval půdu, v hlavě mu s každým otřesem vybuchovala mučivá bolest. Ležel na břiše, s rukama nad hlavou.

Bez vůle, nemohoucí jako novorozeně.

V zádech slyšel zuřivé mručení. Michael si uvědomil, že ho monstrum táhne za nohy, že se snaží dovléct svou kořist do křoví.

Michael by rád našel sílu k tomu, aby se mohl bránit, aby mohl křičet. Skřeky té bestie ho však zmrazily.

Vzpomněl si, jaká hrůza ho přepadla, když to příšerné stvoření uviděl na břehu.

V bolestivých záblescích mu proběhl před očima jeho neobratný pokus o útěk. Znovu se zapotácel a rozhodil paže ve vzduchu, jak mu ve vlhké půdě podklouzly nohy. V mozku mu vybuchla palčivá vzpomínka na to, jak upadl a narazil hlavou o kmen. Oživlá muka ho bodala do spánků.

Michael sebou škubl a dlouze zasténal.

Démon se okamžitě zastavil.

Pustil mladíkovy nohy a přiblížil se k němu. Postupoval malými přískoky a nedůvěřivě při tom krčil nos. Uchopil svou kořist za vlasy a donutil ji zdvihnout hlavu.

Posadil se před Michaela na bobek a prohlížel si pozorně jeho obličej.

Michael cítil, že opět ztrácí vědomí, a jen letmo zahlédl proti světlu mohutnou siluetu. Stín nakloněný nad ním, který zakryl celou krajinu. Ani se nepohnul, když ucítil na své tváři teplý dech obludy.

Ať je to, jak chce, řekl si, než ztratil vědomí úplně, stejně je konec.

Jako v ozvěnu zvíře zavrčelo.

Michael stiskl pevně víčka a ztratil vědomí.

Kapitola 6

Ballahan měl sto chutí se na všechno vykašlat. Únava mu jako olověná vesta ohnula záda, zdálo se, že už nedokáže svá široká ramena quarterbacka* nikdy narovnat. Otřel si ochable nohy o kobereček a přejel si rukou po obličeji.

* Zadák; hráč na zadní pozici v americkém fotbalu. (Pozn. překl.)

Už jenom tohle scházelo: z Asbury Park vyrazil co nejrychleji, a zatímco se na obloze kupily mraky, uháněl přímo k redakci. Porušil všechny předpisy platné v tomhle státě, jel jako šílenec s pedálem sešlápnutým k podlaze, jen zcela výjimečně pustil nohu z plynu – převážně poblíž billboardů, kde se, jak známo, často ukrývá dopravní policie –, ale případné pronásledování bylo stejně předem ztracené.

Venku se rozpoutala bouřka, na město se spustily kapky deště velké jako pěst. Ballahan zaparkoval svůj vůz naproti budově. Zůstal nerozhodně sedět a pozoroval, jak to venku vypadá. S pocitem naprosté beznaděje tu takhle vydržel téměř půl hodiny, než se rozhodl, že se pokusí o únik. Vysoukal se ze svého vozu a vydal se rychlým krokem ke vchodu do budovy.

Už během prvních metrů jeho plášť ztěžkl, boty se proměnily ve vodní lázeň a on se téměř rozplácl, jak dlouhý, tak široký, před zasklenými dveřmi. Když znovu získal rovnováhu, rozrazil křídla dveří a vklouzl do úkrytu. S arogantním výrazem prošel halou, sledován ohromeným pohledem hlídače, který zamumlal směrem k tomuhle vzteklounovi s hroší kůží, zanechávajícímu za sebou potůčky vody, neurčitý pozdrav.

Ballahan s tváří zrudlou zlostí a hanbou skočil do výtahu, hned jak se kabina pootevřela. Jako zázrakem nepotkal žádného kolegu ani klienta. Aniž dbal na konvence a naprosto netečný k tomu, jaký dopad to bude mít na jeho kariéru, měl v takových případech zuřivou chuť vybít si zlost na tom, kdo mu první vstoupí do cesty.

Nešetřil nic a nikoho.

Bezpochyby by už dávno zaujímal jiné postavení, kdyby si už tolikrát nepodřezal sám pod sebou větev. Jeho žena, když společně probírali jeho profesní postup, si nikdy neodpustila mu to připomenout: Seth byl impulzivní, jednal jako rozmazlené děcko, a nikdo ho nedokázal přimět, aby si to přiznal.

„Člověk přece není kam vítr, tam plášť,“ řval v přesvědčení, že on je tu oběť.

Alicia jenom vrtěla hlavou, pochopila, že nemá cenu mu vysvětlovat, jak je skvělý a že by se mohl ucházet o mnohem důležitější posty… kdyby odložil svou pýchu.

Ballahan se zjevil na patře redakce jako ďábel. Zónu open space přešel bez jediného slova. Jeho spolupracovníci moudře zavrtali nos do svých pracovních stolů. Ti nejškodolibější najednou projevili horlivý zájem o monitor počítače, vědomi si toho, že impozantní bouřka, která zuřila venku, se může v bezprostředním okamžiku strhnout i tady uvnitř. Ballahan pocítil zklamání. Téměř by uvítal, kdyby se mu posmívali. Zřejmě ale nad ním ale všichni svatí drželi ochrannou ruku, aby mu zabránili v jeho řádění.

Na chvilku se trochu sklesle zastavil před dveřmi své kanceláře. Když se ujistil, že všichni zaznamenali jeho přítomnost, oklepal se jako labrador a rozprskl kolem sebe ohromné množství kapiček vody.

Marny Brendfordová za jeho zády nedokázala potlačit rozhořčený výkřik, načež se mu jala tiše domlouvat. Ballahan jen přezíravě pokrčil rameny. Stará Marny tam už dávno neměla co pohledávat. Byla nejstarší zaměstnankyní místní rubriky, pracovala tam jako telefonní operátorka už od svého příchodu do novin.

Prostě případ. Nikdy Ballahana nepřijala a pohlížela na tohoto šéfredaktora, dosazeného sem prominentními osobami z New Yorku, podezíravým, příležitostně i nenávistným pohledem. Nový boss se tady možná usadil jako na dobytém území, ale starousedlíci z New Jersey mu stejně dál nedůvěřovali.

Ballahan, spokojený se svým malým divadýlkem, vstoupil do kanceláře a zavřel za sebou opatrně dveře. Konečně se uvolnil. Miloval tohle místo – své doupě, jak ho překřtil –, a udělal z něho skutečné velitelské stanoviště, odkud řídil celou redakci. Na pracovní ploše měl z každé strany počítač s gigantickým monitorem a řadu telefonů, což mu umožňovalo vést několik hovorů současně. Videofony, mobily a další elektronické vymoženosti patřily k vybavení, díky němuž si Ballahan občas připadal jako pán světa, nebo – aspoň vzhledem k proporcím – pánem New Jersey.

Když si všiml blikajících tlačítek – měl výzvami přetíženou hlasovou schránku –, máchl rukou.

Podívá se později.

Přistoupil ke skleněným dveřím, které ho dělily od open space redakce a pečlivě upravil rolety, aby se vyhnul zkoumavému zraku staré Brendfordové. Naštěstí pro ni, protože Ballahan si pravidelně představoval, jak vychází ze své kanceláře s brokovnicí s upilovanou hlavní v ruce a několikrát za sebou stiskne spoušť, aby té staré ježibabě rozstřílel mozek na cucky. Tahle nerudná sekretářka byla ovšem sama o sobě výkonná jako celá divize asistentek, i když to v Sethových očích mělo asi takovou cenu, jako kdyby se mu dostalo prodloužení pracovní doby. Zesměšňoval ji přezdívkami, jednou horší než druhou: bavilo ho například říkat jí „Pancíř“, ale ještě častěji dával přednost „Stasi“ – a používal je schválně, když byli nablízku ostatní spolupracovníci. Ti, ač se červenali rozpaky, nikdy na šéfovy provokace nereagovali a Ballahana jejich zbabělost vyloženě těšila.

Vrátil se k oknu a ušklíbl se. Byla téměř tma. Ocelově šedá obloha visela nízko nad zemí a z mraků se valily proudy vody, skrz které bylo vidět jen rozmazanou krajinu. Seth se svalil na židli, až zavrzala kolečka. Pohupoval se zvolna sem a tam a přitom si pobrukoval melodii, když se náhle zarazil a kousl se do tváře.

Zase ten Grushecky!

Uvolnil si kravatu, zapálil cigaretu a vypustil dlouhý oblak kouře. Při pohledu na přeplněné desky si povzdechl. Hejbni kostrou, lenochu! – nabádal se. Konec siesty.

Natáhl ruku a prsty se dotkl jejich hřbetu. Kde začít? Už je to tak dávno, co opustil ruch velkoměsta, a spisy upadly na čas v zapomnění.

Zavřel oči jako malé dítě, zamířil prstem na jednu složku a vytáhl ji z hromady. Znovu otevřel oči a hvízdl překvapením.

Že by to bylo boží znamení?

Na hřbetě kartonových desek bylo fixem napsáno: „Složka W.“

Ballahan se jí zmocnil.

Chvíli balík dokumentů potěžkával. Byla to složka věnovaná Michaelovi, kterou založil na samém počátku chlapcovy mise. Bylo v ní všechno: jednání s redakcí v New Yorku, rešerše, víza, která obdržel, lístky… Všechno, co mělo něco společného s tou špinavou záležitostí. Ústřižky z novin, zaslané faxy, maily pečlivě vytištěné a roztříděné. Navíc několik poznámek, které si zapsal sám Ballahan, aniž by si uměl v té době vysvětlit, proč to dělá, jelikož tenkrát tou záležitostí nebyl ještě posedlý.

Nesmysl.

Máš lepší věci na práci a taky zodpovědnost.

Jak mohl být tak slepý?