Poslední důvod,
proč se nezabít

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiří Vaněk, Anna Vodrážková, Petr Cífka

Poslední důvod, proč se nezabít – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

SAUNA

Agáta

Když brečíš tak, že se na chvíli zarazíš a přemejšlíš, jestli jsi to vůbec ještě ty nebo jestli do tebe vstoupil někdo cizí, je nutný se sebrat a násilím se dovlíct někam ven. Před lety, když jsme se s Michalem rozešli poprvý a já řvala tak, že jsem se celá obrátila naruby, mi osud do cesty přihřál saunu. Těžko říct, jak by to se mnou dopadlo, kdybych se nenaučila ty nejhorší časy rozpouštět do dřevěný lavičky.

Nikdy předtím jsem do sauny nechodila – a) vedro, b) humusný nahatý chlápci, c) odporný nahatý ženský, d) vedro, e) obézní nahatá já. Ale Šárka, který jsem se tehdy držela jako klíště a šla bych s ní třeba i do kina na Babovřesky, zkrátka saunu miluje, a pokud jsem na ni nechtěla čekat v šatně, musela jsem jít taky. Brzo se ukázalo, že lepší lék na sračky neexistuje.

Vedro... jo. Vedro je tam takový, že nedokážu myslet na nic. Můžu celej den řešit, proč se mnou nikdo nevydrží, vzpomínat na křivdy ze školky a na tu divnou věc, co jsem někomu v roce 1999 řekla na chodbě ZŠ. Můžu celej den na internetech stalkovat tu jeho novou holku a marně hledat aspoň kousek něčeho, proč by ji měl každej zcela objektivně nesnášet. Ale jakmile si vylezu na nejvyšší lavičku v sauně, všechno zmizí. S každou další minutou je i čím dál víc jedno, jak u toho vypadám – a to jsem běžně zvyklá řešit, jestli v tom tričku nemám tlustý předloktí (mám).

Můžeš klidně vypít sud vína, vykouřit dva kartony za večer a cestou domů to vzít přes mekáč. Můžeš vykoupit svýho Vietnamce a sebenenávist zapíjet dvoulitrovou Fantou. Můžeš se do svítících displejů mobilu a notebooku dívat třeba 48 hodin bez přestávky. Ale když se to v neděli vypotí v sauně, tak tomu ohmygod-somuchwellness-zen pocitu nezabrání NIKDO.

V nejhorším stavu jsem chodila snad čtyřikrát tejdně. Pak stačilo jednou. Včera se Michal (znovu) odstěhoval a já cejtim, že je nejvyšší čas koupit si permanentku a naložit se do ﬁnský, dokud nevyronim všechny případný slzy a budu moct odejít do kanclu, aniž by hrozilo, že se o mých failech bude mluvit i dole na vrátnici.

SPÁNEK

Marťas

Miluju spaní. Už odmalinka jsem byl schopen spát takřka v libovolný situaci. Zatímco mí spolužáci v první třídě v autobuse cestou na školu v přírodě blili do pytlíků s řízkama, co jim usmažily maminky, já spokojeně chrupkal. Vydrželo mi to do dospělosti: během letu do Indie jsem spal tak zkroucenej, že se moje fotka, podobná ruskejm mužikům ožralejm do jogínský ohebnosti, dostala až na 9gag.

Navíc se k tomu přidalo spaní s někým. Teď vůbec nemyslím sex, myslím spokojený, klidný spaní s jinou lidskou bytostí, co hřeje. Ať už to byly holky, se kterejma jsem byl před Terezou, ať už ta lidská bytost byla Tereza, nebo, což bylo pak asi úplně nejlepší, ať už ta lidská bytost (spíš bytůstka) byl Tibor, co se nám potom narodil. Mít svý lidský mládě v náručí a spokojeně spát. Jenže Tereza je pryč, Tibor s ní, oba v nějaký slovenský prdeli, už nevim, jestli se to jmenuje Bratislava nebo Medzilaborce, musel bych to dohledávat, nechce se mi.

Takže jediná bytost, která se mnou poslední dobou občas pospává, je kocour Polpot. Stejně ale spim pořád dobře. Přitom spousta lidí, co je podobně jako já objektivně v prdeli, říká, že maj s usínáním problémy, a proto pijou. Respektive já aspoň nepotkávám lidi, co jsou v prdeli, a nepijou. Pijou, aby usnuli, protože jinak se převalujou, usnout nedokážou, jen když se vykomatěj do hoven. Snažim se jim vysvětlit, že by místo věčnýho chlastání mohli zkusit třeba pravidelnej režim a jít si přes den zaběhat, ale vysvětluj něco ožralýmu hostovi v baru. Nadšeně kejvne a zejtra mu to všechno nemilosrdně překryje milosrdný okno.

Navíc mám pocit, že se blbě usíná lidem, co se nemaj rádi, co si něco vyčítaj, co nejsou srovnaný. Jako jasně že jsem v píči, ale I did my best, všechna rozhodnutí, co jsem udělal, byla ta nejsprávnější, k jakym jsem v danym místě a čase dokázal dospět. A na tom, že jsem v hajzlu, se významnym způsobem podepsali zejména jiný lidi a jejich rozhodnutí, do kterejch jsem jaksi neměl co kecat. (Teda hovno jiný lidi, hlavně ta píča Tereza a ten zmrd Robert.)

Prostě když se nad tím zamyslim, připadá mi, že rozdíl mezi mnou a hostama v mym baru je ten, že já jsem sám se sebou vlastně hodně rád. A kdy jsi sám sobě blíž, než když spíš?

A ještě jeden důvod asi existuje, proč dobře usínám. Sebevražda prostě nepřichází v úvahu; kdyby se Tibor jednou dozvěděl, že si to jeho fotr hodil, asi by mu to ve zdravym vývoji moc nepomohlo. Ale kdyby zjistil, že jeho táta normálně umřel… A když jde člověk spát, je tam přece ta svůdná naděje, jasně že malá, ale pořád tam je, že se zejtra nevzbudí.

ŽE TO MÁM ZA SEBOU

Daniel

Bylo to už ve strašlivejch hovnech. Samej stres. Už jsem se bál cokoliv říct, aby zase nebyl oheň na střeše. Aby zas nevylítla z kůže kvůli úplný píčovině, který bychom se dřív zasmáli – teď ale byla kdejaká drobnost jistější rozbuškou hádky než dotaz, jestli nemá krámy.

Už jsem ani nemohl pořádně spát. A když jsem náhodou usnul, probudil jsem se akorát celej zpocenej a nasranej, že z týhle slepý uličky, naplněný její podivnou frustrací, není úniku. Že ji neukonejšim, nepřemrdám ani jakkoliv jinak nerozptýlím do oukej stavu. A že když budu chtít něco řešit, beztak mě odpálkuje, ať to nedělám ještě horší a nenervuju ji. Prostě sračky. Nerozumim tomu, jak je možný dotlačit vztah během jednoho jedinýho roku ze stavu blažený zamilovanosti do stoupy, ve který byste utopili hovnocuc. Jasně, neházíme po sobě popelníky ani si nenadáváme do kund, ale propast mezi náma má hloubku Mariánskýho příkopu – a Lucina každej den usilovně kutá a kutá, aby ho ještě víc přiblížila zemskýmu jádru. Prostě sračky.

Prej to není ono. Prej neví, co chce, ale rozhodně ne tohle. Má mě ráda, ale nezvládá se mnou nadále fungovat, což je informace podobná té, že jste se sice vyléčili z rakoviny, ale během bujarý oslavy jste zvládli chytnout AIDS. Obvyklý kecy, jako že chyba není ve mně a že rozhodně teď nechce někoho mrdat, included. Megasračky.

Jediný, co mě těší, že jsme to rozčísli. Ona to rozčísla, protože já si furt hejčkal svejch pět procent naděje, že se z těch hoven zvednem, omejem se a navoněný půjdem zase za zábavou. Nepůjdem nikam.

Když to ale ze sebe vysoukala, ulevilo se mi víc než při prvnim chcaní po deseti pivech. Tuhle zkurveně zacyklenou a depresivní kapitolu jsem mohl konečně prohlásit za ukončenou. A začít myslet na to, jak napsat první slova nějaký nový.

Dneska se nezabiju, i když to světlo na konci tunelu furt nevidim. Alespoň se po něm ale můžu zkusit povohlídnout.

ALKOHOL

Marťas

Nepiju skoro čtyři roky. Tenkrát se narodil můj syn a já si řekl, že je sice dost pravděpodobný, že mě jednou uvidí umřít, ale že by to nemuselo bejt dřív, než mu bude osmnáct, a že by důvodem smrti nemuselo bejt celkový rozleptání pajšlu kořalkou. Tak jsem se na to vysral. Teď sice nechlastám, ale furt se na této bohapustý aktivitě sám podílim. Mám totiž malej bar v jedný žižkovský ulici. Vlevo od něj je bordel, vpravo nakladatelství; ze svojí zkušenosti můžu říct, že spisovatelé chlastaj víc než kurvy. V prdeli jsou ovšem obě dvě skupiny stejně.

Upřímně řečeno, když se nad tím krátce zamyslim, v prdeli jsou ostatně všichni, co do mýho baru choděj. Netušim, jestli do hospod chodí jenom lidi, co jsou v prdeli, nebo jestli je to specialita žižkovská, nebo dokonce specialita mýho baru. Ale poslouchám příběhy, co mi lidi povídaj, a trochu mě z nich mrazí. Jasně že maj lidi tendenci k přehánění, viděj věci černější, než ve skutečnosti jsou. Viněj celej svět ze spiknutí proti jejich osobě, byť skutečným důvodem jejich zmrdanýho osudu je to, že si vzali vypočítavou píču. Ale já je nehodnotim: sám mám taky tendenci k sebelítosti.

Jeden čas jsem ale váhal, jestli je prodej jedu, kterej ke svý obživě provozuju, morálně čistej. Nakonec jsem ale všechny tyhle otázky nechal bejt. Když totiž vidim ty rozjasněný tváře po pár pivech, kdy všem spadne tíha světa z ramenou, když se začnou objednávat panáky, aby bylo ještě o trochu líp, sice už je dobře, ale s panákama přichází navíc bratrství a sounáležitost a velký plány, co ještě v tomhle okamžiku vypadaj jako snadno realizovatelný.

Ale všeho teda vodcamcaď pocamcaď. V jednu, nejpozději ve dvě všechny vykopu. Vidět ty zoufalý ksichty nad ránem, když přijde lítostivá fáze, opravdu nechci. Beru si prostě z chlastu jenom to dobrý. A jestli mi to pití nechybí? Vůbec ne, naučil jsem se žít bez něj, takže mi alkáč zůstává jen jako ten úplně poslední důvod, proč se nezabít. Kdyby se totiž náhodou stalo, že by všechny ostatní důvody zmizely, vždycky budu moct začít zase chlastat. A pořádně, jednou provždy.

KDYŽ SE ZBAVÍŠ SEMETRIKY

Daniel

Nejsem kurva dokonalej. Ani v nejmenšim. Ale snažim se. Makám na sobě. A do těch věcí, co jsou podstatný, dávám všechno, což o sobě nemůže říct devětadevadesát procent tohohle pupkatýho národa.

Lucina to ale neviděla. Minimálně posledního čtvrt roku, kdy se okázale tvářila, jako že pro ni nejsem dost dobrej. Možná nejsem, ale vo tom to přece není. Je to vo tom, že když už s někym jste v intimním vztahu – a nemyslim tím rovnou každodenní anál –, měli byste se tak nějak podporovat, sdílet společný strasti a dělat si nějakou tu radost, když už vám ji šéf, fotbalovej nároďák ani pičus Ovčáček rozhodně nepřinesou, a ne toho druhýho shazovat.

Jak říkám, nejsem dokonalej. Parkuju jak čurák. Můj špek na břiše je k zblití a jeho anihilaci jsem nezvládl od čtrnácti let, i když jsem břišáky Hugha Jackmana měl před očima nesčetněkrát. Jsem otravnej svou permanentní nadržeností. A rozhodně víc přecitlivělej, než by se na třicátníka v manažerský funkci slušelo.

To ale do prdele neznamená, že když se citově odevzdám ňáký holce, že si ze mě začne dělat rohožku pro votírání vlastních náladiček. A že mě bude po roce fackovat ve velkým: Blbě řídíš. Málo sportuješ. Moc chlastáš. Ta tvoje brněnská klika, to jsou fakt divní lidi. Vobecně si vybíráš dost zvláštní kámoše, jsou votravný. Tvoje bejvalka je laciná fuchtle bez vkusu. Zase si nacákal před vanu. Zase si nacákal kolem dřezu. Zase si nacákal olej v garáži.

Ty vole, nacákal jsem asi všude, jen ne do tvý krásný pusinky, tak od toho bychom se měli vodpíchnout propříště… Každej má svý chyby, i Lucina je měla, i když ráda vystupovala jako „slečna dokonalá“. Ale buď se o nich budeš hádat den co den, nebo je v zájmu jakýs takýs partnerský harmonie zkousneš. Nebudeš jí předhazovat, že má moc velkou prdel, že jí tahle blůzka kdovíjak nesluší a že zní protivně jak bába na berňáku tejden před vejplatou. A že její úsměv jsi viděl naposledy před měsícem, a to ještě ve snu, kde prcala s Bartoškou.

Přijde mi, že chlapi tolik nepruděj, a rozhodně míň vysíraj se svejma neurózama a depresema a nevybíjejí si je na svejch bližních (a pokud přece jen jo, tak to jsou mimochodem pěkný kokoti). Zato spousta bab jsou tydlencty maximalistky, a tak ti udělaj ze života peklíčko. Peklíčko prosycený výtkama, šťouchancema a učenejma poznámkama vo tom, jak by koupily v Albertu jinší rohlíky, vybraly lepší lokál na večeři a přesněji treﬁly čísla tažený ve Sportce.

Neradno jim to rozporovat, maj vždycky pravdu. A kdyby ne, začnou zuřit a odpírat ti na další tejden sex. Semetriky maj svý triky.

Takže i když ti pak kurevsky chybí a ty bys chtěl zase cejtit její vůni a zanořit sosák do jejích blonďatejch kadeří, může tě hřát aspoň vědomí, že tu mašli si kvůli ní za pár let hodí někdo jinej než ty.

MILÁ ÚŘEDNICE

Agáta

Jestli se něčeho bojím víc než hlodavců, tak jsou to úřady. Jasně, nikdo tam nechodí rád, ale já z nich mám skutečnou hrůzu. Za cenu abnormálního stresu (ne, fakt to nedělám kvůli nějaký rebelský pýše) radši tři roky panikařim nad představou návštěvy ﬁnančáku, než abych tam prostě jednou zašla a měla to z krku. Nemám ráda, když mi někdo něco vyčítá, někdo na mě řve a dělá ze mě debila. Nedokážu to po sobě nechat klouzat, všechno si beru osobně, takže jsem buď podělaná strachy, nebo se taky naseru a začnu ječet zpátky – a tak jako tak se nevyřeší nic.

Když je všechno ozářený sluncem, na jedný straně máte nejlepší kámoše, na druhý straně vám ruku mačká partner a míříte za štěstím, tak si přece nepůjdete nechat zkazit náladu bábou, co vydává parkovací kartičky. Ale když jste sami a vaše životní láska vám právě oznámila, že mu bez vaší lásky a vůbec bez vás bude o dost líp, tak je vám tak mizerně, že případnej konﬂikt se špatně obarvenou šedesátnicí je jenom drobnost, která vás nemůže rozházet. Včera jsem po čtrnácti měsících od první upomínky zašla na sociálku, takže hádejte, na který straně spektra se teď asi nacházím.

S přednasranym výrazem jsem nejdřív vlezla někam, kam jsem neměla, ale paní mi jen laskavě řekla, že nevypadám jako někdo, kdo by šel žádat o důchod, a se smíchem mě odkázala do patřičných míst, kam se dostanou všichni OSVČ, co nedodržujou pravidla (v mym případě jsem neodevzdala ten papír o tom, že jim každej měsíc odevzdávám prachy). Ale nebyl to smích-výsměch. Byl to milý smích, to mě trochu vyvedlo z míry.

Vymoženost jménem diskrétní zóna na ČSSZ ještě nedorazila, čili jsem si vyslechla několik prapodivnejch případů do posledního dlužného haléře, a když na mě přišla řada, bylo 17:03. A hádejte, kdy zavírají.

Jenže pani za přepážkou mě nejen vzala na řadu a na milost, ale navíc mi řekla, že jsem zatracená ženská, a v tý zatracený ženský bylo i přes moji úřednickou neschopnost a lenost tolik lásky a něhy, že jsem se málem zase rozbrečela. Všechno se mnou prošla, vyřešila, usmívala se a pak vzala ještě pána za mnou.

Když se dokáže usmívat paní, která si 3457× denně vyslechne, že je kunda a že její práce stojí za hovno, musím to přece dokázat i já.

DĚLÁNÍ HUDBY

Marťas

Hudba je tou nejkrásnější věcí, která existuje, a ještě krásnější je hudbu vytvářet. Pocity zpěváka, kterej nasadí Hallelujah (ne to od Cohena, to od Händela, barbaři). Pocity Slashe, kterej rozjede strhující sólo na konci November Rain. Pocity dirigenta, co mu pod rukou vzniká nájezd k vrcholu čtvrtý věty Novosvětský. Já bohužel o tomhle všem jenom slyšel nebo četl. Vytvářet hudbu prostě neumim, jsou za mnou jistý pokusy s tamburínkou a ozvučnejma dřívkama ve školce, ale už tehdy mi paní učitelka říkala, že to neni lepší, a ani nebude, a že to nevadí.

I já si ovšem dokážu najít okamžiky hudebního uspokojení, jenom prchavý, ale jsou tam, občas. Můžete mi říkat DJ. Je to teda samozřejmě trochu přehnaný, žádnýho DJ nedělám, jen pouštim muziku na mejdanech ve svym baru. Většinou začneme kolem desátý v pátek nebo v sobotu. „Marťas, pusť evrysing kaunts od depešáků,“ řekne třeba Gáta, co se jmenuje Agáta, ale já jí říkám Gáta. „Martine, vole, pusť blek houl san,“ řekne Daneček, co se jmenuje Daniel, ale já mu sám pro sebe řikám Daneček, protože je to takovej ňuník. Já to pustim, oni jsou šťastný, pak pustim už něco sám od sebe a najednou jsme všichni shiny happy people, i když zrovna hrajou Dinosaur Jr.

Stačí mi to; občas mám dokonce pocit, jako kdybych byl opravdu tvůrcem, kterej dělá lidi šťastnejma. Jasně že nejsem; představa, že člověk, co umí do playlistu za sebe naskládat hitovky, co jiný vymysleli, je jakýkoliv kreativitě na hony vzdálená. To si teda nemyslim jenom já, to je prostě objektivní fakt. Americký vědci totiž zjistili, že když nechaj moderní roboty spojený neuronovejma sítěma skládat symfonie, výsledek je značně neposlouchatelnej. Když ovšem nechali roboty mixovat tracky na diskotéce, byl to největší mejdan v Denveru.

(No dobře, americký vědci zjistili taky to, že nějaký žánry zvládnou i kompy. S pravděpodobností blížící se jedné skládá naprostou většinu současnýho hip-hopu a r’n’b počítač – mimochodem žádný dělo, ukázalo se, že na tohle nejsou třeba neuronový sítě, ale stačí obyčejný Pentium III.)

Zjistil jsem, že hudba má nad lidma čarovnou moc a že já tu moc umim trochu ovládat. Nechci se chlubit nějakejma nadpřirozenejma schopnostma, pouze konstatuju, že když mi ke stolku zasedne dvojice natolik ostýchavá, že je jasný, že spolu ještě nemrdali, ale natolik v pohodě, že bych jim to přál, dokážu výběrem vhodnýho soundtracku způsobit, že si ten večer zamrdaj. Taky v tom má jistě prsty široká nabídka panáků za vcelku výhodný ceny, to nezastírám, ale ta hudba v tom taky musí hrát roli, to mi neřikejte. Jednou jsem třeba propadnul trudný náladě a věnoval se pouštění tónů temnejch a zlejch a jedna taková ready-to-fuck dvojka se místo vzájemnýho zakousnutí pohádala, a nakonec i servala.

Ta holka vyhrála. Podle mě hlavně proto, že jsem během tý bitky pustil Patti Smith.

CHRIS CORNELL

Daniel

Miloval jsem ho. Spolu s Liamem Gallagherem a Eddiem Vedderem pro mě byl jeho zvučnej a silnej chraplák jedním ze tří hlasů, co mě provedly dospíváním.

V devadesátým šestým – to už bylo pár let po tom, co táta lamentoval nad smrtí Kurta Cobaina, a pár měsíců předtím, než jsme se s bráchou totálně zažrali do Yieldu od Pearl Jam a zjistili, že Seattlu a grunge prostě nikdy nepropadneme – vydali Soundgarden desku Down on the Upside. Nebylo u nás doma hranější kazety. A nejen u nás – vsadil bych svůj gramec na to, že jsme ji dostali na vrchol hitparády rovnou v komplet Žabinách, ne-li v celym Brně. Točili jsme ji furt dokola, poctivě od první do poslední hitovky, snad jen No Attention jsme kvůli tomu nádherně brutálnímu zlomu po druhym refrénu sjeli trochu víckrát.

Soundgarden byli vždycky srdcovkou. Žral jsem ale i Cornellův sólo debut nebo paktování s pohrobkama Rageů v Audioslave. Jasně, jeho novější alba mě už tolik nebraly, ale to mě sere jen proto, že jsem tehdy – když podivně koketoval s elektrem – odpískal jeho koncík v Roxy. A kvůli tomu ho nakonec nikdy neviděl naživo. Ani v devadesátým druhým, když Soundgarden předskakovali Guns N’ Roses, ani o čtyři roky později v Malý sportovní hale, ani... holt sakra nikdy.

V posledních letech jsem se ke Cornellovi spíš jen pravidelně vracel, než že bych ho měl v repeat módu. Ale je smutnou ironií, že zrovna teď během toho posledního měsíce, po rozchodu, na mě řval ze sluchátek skoro pořád. Když jsem chtěl teskný balady, ale ne moc ubulený. Když rockovej náhul, ale ne tupě uřvanej. Když chytlavý songy, ale aby měly nějakou svoji hloubku, ten řeřavej Cornellův hlas mě táhl z hoven celkem spolehlivě – nesl v sobě konejšivou něhu, ale i chlapáckost poctivýho padesátiletýho rockera, co už si něco odžil.

Úplně cajk jsem se s ním necejtil jen v momentech, kdy mi na YouTube naskočilo nějaký jeho živý vystoupení. Najednou jsem před sebou viděl fešáckýho chlápka, co zpívá jak pánbůh, co si dokonale dává každej song, a lidi řičej a ženský tečou a ty před sebou vidíš borce, co si ten život na rozdíl od tebe dává na pána. A říkáš si, do prdele, tak ten je fakt někde jinde. Kam se hrabem my, my jsme vyřízený.

No a pak druhej den vstaneš a zjistíš, že si hodil mašli. Tenhle klasa chlápek, co mu svět ležel u nohou.

V hlavě mi v tu chvíli zněla jedna otázka. Ne ta, proč to udělal, proč se neřešily jeho depky a co budou dělat chudáci lidi, co si koupili lístek na další koncík, ale místo něj budou muset čumět na americkou verzi Tvoje tvář má známý hlas. Spíš jsem si říkal, že když si hodí mašli tenhle master, co má v diskograﬁi desítky náramnejch hitů, v kotli tisíce náruživejch fanynek a oddanejch borců, co by ho vyměnili snad i za svoji mámu, grungeovej kápo, co je krásnej, zdravej, úspěšnej, jistě že má možná nějaký mrzeníčko a vobčas světabol, ale doma na něj s koprovkou čeká ztepilá žena a jejich dvě roztomilý děti... no prostě když si hodí mašli tenhle borec, proč si ji kurva nemáme hodit my, co oproti němu nemáme lautr nic?

Fakt nevim.

Na druhou stranu mi v ten moment docvaklo, že ani to voběšení žádný velký terno nepředstavuje. A že můžu bejt jakejkoliv, ale rozhodně nejsem hysterická groupie, která by si hodila laso jen proto, aby mohla dál následovat hlasivky svýho idola.

ČISTĚ POVLEČENÝ PEŘINY

Agáta

Nejlepší věci na světě se dějou v posteli.

Spánek. Přitulení se k rameni. Sex nad ránem po večírku. Sledování seriálů.

Po rozchodu jsou tyhle vzpomínky tak jasný a konkrétní, že dokážou působit fyzickou bolest. Ale protože lidská paměť je samozřejmě úplně na hovno, tak mi dovolte připomenout, že poslední dobou se v posteli dělalo spíš dusno, spali jste k sobě otočený zády a taky jste se byli schopný urazit tak, že jste celou noc nespali, abyste si pohlídali, že se vzájemně nedotýkaj ani vaše peřiny.

Postel za to nemůže. Postel je nejlepší místo na světě a mít sama pro sebe velkou postel je zázrak. Místo chlapskýho ramene se přivinete k věži z krabic od pizzy a knížek. Mazlit se můžete s ženskýma časákama, nemusíte se stydět za roztrhaný pyžamo, naopak se v něm klidně můžete kouknout na všechny ty ﬁlmy, na který se s váma nikdy koukat nechtěl. A můžete si celou noc lakovat nehty a nikdo vám nebude říkat, ať s tim smradem táhnete do koupelny.

Jenže i když se tomuhle útulnýmu mixu drobnejch potěšení a prostoru dá říkat Domov, někdy se přistihnete, že vám ten bejvalej holt chybí. Ale i na to mám naštěstí lék. Vyhodím všechny ty krabičky od damejidlo, nabíječky, plata od ibalginů a posmrkaný kapesníky a převlíknu si ten svůj Domov do novýho povlečení.

Když si převleču postel, musím se jít celá vydrbat, namazat tělovym krémem, vypít bylinkovej čaj a pak teprve si smím nahá obřadně lehnout – bez ﬁlmu, max. s knížkou. Jak tak nasávám tu vůni a vnímám texturu, většinou fakt na chvíli zapomenu, že svět i život je v prdeli. A když si pak na to zase vzpomenu, stačí si to volný místo zase zastlat literaturou, jídlem, maskama na vobličej a jede se od začátku. Život je kruh.

Nejlepší věci na světě se dějou v posteli. I když jste ty nejosamělejší lidi na světě.

ŘÍZKY MOJÍ MATKY

Marťas

Asi bych měl svoji matku navštěvovat častějc než jednou měsíčně. Jasně, vim o tom: je mi necelý štýro, takže jsem v nejlepších letech, kdežto matka už je zasloužilá 65+, tudíž jsme si dávno prohodili role, já jsem ten silnější a ona ta, o kterou by mělo být pečováno. Jenomže dycky když tam jdu, to dopadne stejně. Začne mi vyprávět, jaký neuvěřitelný životní příběhy zase viděla v Aférách na TV Barrandov, a já jí potisící začnu vysvětlovat, že to kurva nejsou neuvěřitelný životní příběhy, ale blbě napsaný bakalářský historky zahraný blbejma hercema.

A pak už jsme v sobě, je to pokaždý jak přes kopírák, výčitky, že jsem měl dobrou práci a holku a dítě, ale že teď mám jenom blbej bar a holka mi utekla i s dítětem, k čemu že teda vlastně sem, chápu, že si těma naštvanejma slovama spíš sublimuje svůj vztek na fotra – že nejdřív odešel, a pak si ještě navíc dovolil umřít, což mu máma nikdy neodpustila, ani nevim, jestli pro ni bylo horší to první nebo to druhý. Jenže já taky nejsem úplně v pořádku, takže mi nakonec rupnou nervy, chvíli si vyčítáme, kdo za co může, já pak řeknu, že to nemá smysl, jdu se obouvat do předsíně, kam mi matka beze slova přinese plastovou misku s vídeňskym bramborovym salátem a druhou s řízkama. A já si je obě vezmu a beze slova za sebou prásknu dveřma.