1918 – Rozpad
Rakouska-Uherska
a vznik Československa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Rychlík

1918 – Rozpad Rakouska-Uherska
a vznik Československa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

V roce 2018 si Češi a Slováci připomínají sté výročí vzniku společného česko-slovenského státu, který – bez ohledu na to, že už čtvrt století neexistuje – zanechal trvalou stopu v dějinách obou národů. S radostí jsem proto uvítal nabídku nakladatelství Vyšehrad, abych při této příležitosti napsal o zániku Rakouska-Uherska a vzniku Československa knihu. Když jsem však na knize začal počátkem roku 2017 pracovat, zjistil jsem, že o uvedeném tématu toho bylo napsáno již příliš mnoho, a že bych tedy sotva dokázal – snad kromě několika detailů – přinést něco nového. Nadto se v roce 2018 uskutečňuje k stému výročí vzniku Československa několik velkých vědeckých konferencí, na nichž jsem přislíbil účast; zdálo se mně proto nevhodné napsat pro Vyšehrad text, který by jen opakoval to, co bude obsaženo v příslušných konferenčních sbornících.

Rok 1918 ale nebyl významný jen pro Čechy a Slováky, protože rozpad Rakouska-Uherska měl tak či onak dopad na všechny jeho národy. Poláci se tehdy po sto dvaceti třech letech dočkali obnovení svého státu, Rumuni získali Sedmihradsko a Bukovinu a zřídili své „Velké Rumunsko“, Italové se posunuli směrem ke svému ideálu – sjednocení všech Italů do jediného státu, Srbové, Chorvati a Slovinci vytvořili jihoslovanský stát, který – přes svůj další komplikovaný vývoj a tragický konec v devadesátých letech 20. století – byl před sto lety nepochybně vítán. Jsou ale i národy, kterým rok 1918 přinesl zármutek: pro Maďary např. znamenal zánik tisíc let trvajícího uherského státu a pro řadu osob, které se cítily být Rakušany, zánik vlasti, se kterou se ztotožnily. To mne přivedlo na myšlenku nepsat jen o vzniku Československa, ale zasadit rozpad Rakouska-Uherska do širších souvislostí a pojednat i o vzniku dalších nástupnických států. Smyslem měla být jakási vzájemná komparace. Do jaké míry se mně to podařilo, nechť posoudí čtenáři sami.

Autor chce na tomto místě vyjádřit poděkování jednak nakladatelství Vyšehrad za to, že umožnilo vznik a vydání této knihy. Další poděkování patří oběma recenzentům textu – prof. PhDr. Robertu Kvačkovi, CSc., dr. h. c., profesorovi moderních dějin na Katedře historie Fakulty přírodovědné a pedagogicko-humanitní Technické univerzity v Liberci a emeritnímu profesorovi Ústavu českých dějin Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, a PhDr. Dušanovi Kováčovi, DrSc., vědeckému pracovníkovi Historického ústavu SAV v Bratislavě. Připomínky obou byly velmi cenné a v mezích možností jsem se snažil zakomponovat je do textu. Dále chce autor poděkovat své manželce PhDr. Magdaléně Rychlíkové, která text přečetla a opravila v něm četné překlepy a drobné stylistické chyby. Totéž platí o redaktorovi textu Filipovi Outratovi, který úpravám textu věnoval při nedostatku času maximální možnou péči. Dík dále patří autorovi rejstříku Josefovi Schwarzovi, který vynaložil velké úsilí, aby našel správné tvary jednotlivých osobních jmen a zeměpisných názvů a sjednotil je. Autor také děkuje kolegům z Masarykova ústavu a archívu Akademie věd České republiky, s nimiž konzultoval některé dílčí otázky, a jmenovitě pak Jeleně Pavlovně Serapionové z Ústavu slovanských studií (Institut slavjanoveděnija) Ruské akademie věd (RAN), s níž konzultoval některé otázky týkající se událostí v Rusku a okolností vstupu československých legií do ruské občanské války.

Praha, srpen 2018

Úvod

Vznik Československa a nástupnických států jako problém historiografie

Většina historických publikací začíná v úvodu konstatováním, že problému, jemuž se kniha věnuje, nebyla doposud věnována dostatečná pozornost. Pokud jde o první světovou válku, rozpad Rakouska-Uherska a vznik Československa a ostatních nástupnických států, tak toto tvrzení neplatí. Naopak: těmto tématům byla v uplynulých sto letech věnována obrovská pozornost. Otevřeme-li si na webové stránce Národní knihovny systematický katalog České republiky, najdeme tam jen pod heslem „První světová válka“ 7267 položek, pod heslem „Rakousko-Uhersko“ 7502 položek a pod heslem „Vznik Československa“ 553 položek.1 Nepřeberné množství prací různé hodnoty se týká dále vzniku dalších nástupnických států, tedy především Polska a Jugoslávie.

1 https://aleph.nkp.cz/. Stav k 15. 2. 2018.

K rozpadu Rakouska-Uherska existuje poměrně rozsáhlá literatura od zahraničních autorů, kteří se většinou shodují v tom, že příčinou bylo vyhrocení národnostních rozporů v důsledku války, která se pro Rakousko-Uhersko nevyvíjela úspěšně.2 Příčiny vzniku a zodpovědnosti za první světovou válku jsou dodnes předmětem sporů historiků zabývajících se mezinárodními vztahy. Pochopitelně, že názory se liší i podle jednotlivých zemí.3 Tato otázka se však netýká předmětu této práce. Neméně obsáhlá je literatura vztahující se k průběhu první světové války,4 avšak průběh vojenských operací se týká této knihy spíše okrajově: hlavním obsahem mají být procesy, které vedly k rozkladu habsburské monarchie a vzniku Československa, resp. ostatních nástupnických států, protože československou otázku nelze vytrhávat z širšího kontextu přestavby střední Evropy po první světové válce. Ani zde ovšem není v silách jednotlivce veškerou literaturu přečíst a zhodnotit. Místo výčtu hlavních prací, který by stejně nemohl být vyčerpávající, se proto v úvodu zaměříme na vývoj pohledů na uvedenou problematiku.

2 Seton-Watson, H. – Seton-Watson, Ch.: The Making of a New Europe. R. W. Seton-Watson and the Last Years of Austria-Hungary. London: Methuen, 1981; Michel, B.: La chute de l’empire austro-hongrois. Paris: Robert Laffont, 1991 (vyšlo také česky pod názvem Smrt dvouhlavého orla. Praha: Mladá fronta, 1994), Plaschka, R. G.: Die Auflösung des Habsburgerreiches. Zusammenbruch und Neuorientierung in Donauraum. Wien: Verlag für Geschichte und Politik, 1970; Sachslehner, J.: Der Infarkt: Österreich-Ungarn am 28 Oktober 1918. Wien: Pichler, 2005.

3 Srv. např.: Ivančík, M.: Diskurzívna analýza britskej historiografie príčin prvej svetovej vojny. Dizertačná práca. Strojopis. Univerzita Komenského v Bratislave, Bratislava: Filozofická fakulta, Katedra všeobecných dejín, 2017.

4 Vojenský historický ústav (VHÚ) v Praze pořádá od roku 2014 každoročně mezinárodní konferenci „Léta do pole okovaná“ k jednotlivým válečným rokům s odstupem sta let (tj. v r. 2014 k roku 1914, v roce 2015 k roku 1915 atd.). Výsledky těchto konferencí jsou průběžně publikovány a přinášejí nejnovější pohledy a poznatky především vojenských historiků. Viz: Láník, J. – Kykal, T. (eds.): Léta do pole okovaná 1914: proměny společnosti a státu ve válce. Praha: Ministerstvo obrany – VHÚ, 2015; titíž: Léta do pole okovaná. Sv. II. 1915: noví nepřátelé – nové výzvy. Praha: MO – VHÚ, 2017.

V jednotlivých nástupnických státech byla rozpadu Rakouska-Uherska věnována pozornost již od dvacátých let a tento zájem trvá dodnes. Byl (a dodnes je) samozřejmě rozdíl v přístupu mezi historiografií a publicistikou v zemích, kde byl rozpad vnímán jako vítězství, a v těch, kde byl přijímán jako prohra, ztráta části vlastního těla či jako ztráta území, považovaného za vlastní. To se týká nástupnického Rakouska, kde převládala nostalgie za zaniklou velkou říši,5 ale především trianonského Maďarska, kde zánik tisíc let trvajících Uher byl už od počátku vnímán jako tragédie bez hranic,6 jako „maďarská kalvárie“, jak tuto událost nazval ve svých pamětech maďarský politik József Kristóffy,7 i významný předválečný a meziválečný historik Gyula Szekfű, jenž ve svém díle „Tři generace“ přirovnal Trianon k moháčské katastrofě z roku 1526.8 Historiografie národů jednotlivých nástupnických států se naopak na světovou válku a zánik habsburské monarchie dívá především ze svého nacionálního pohledu, tedy jako na částečné či úplné naplnění (anebo naopak nenaplnění) svých národních tužeb.9

5 Horstenau-Glaise, E.: Die Katastrophe. Die Zertrümmerung Österreich-Ungarns und das Werden der Nachfolgerstaaten. Zürich – Leipzig – Wien, 1929.

6 Rozbor maďarské literatury reagující na Trianon viz Vörös, L.: Rozpad Uhorska, vznik Československa a Trianon. Reprezentácie udalostí rokov 1918 –1920 v maďarskej a slovenskej historiogfrafii. In: Michela, M. – Vörös, L. (eds.): Rozpad Uhorska a trianonská mierová zmluva. K politikám pamäti na Slovensku a v Maďarsku. Bratislava: Historický ústav SAV, 2013, s. 26 –34.

7 Kristóffy, J.: Magyarország kalváriája az összeomlás újta. Politikai emlékek 1890 –1926. I.-II. 2. kiadás, Budapest: Wodianer, 1928.

8 Szekfű, G.: Három nemzedék. Budapest: Élet irodalmi, 1920. Práce není historickou monografií v pravém slova smyslu, ale spíše souborem historických úvah. Dílo se stalo velmi populární a bylo opakovaně vydáváno. V roce 1934 vyšlo rozšířené vydání obsahující kapitolu o vývoji po Trianonu. Reedice tohoto díla vyšla v roce 1989.

9 Pajewski, J.: Odbudowa państwa polskiego 1914 –1918. Poznań: Uniwersytet A. Mickiewicza, 2018; Magočij, P. R.: Ukrajna. Istorija jj zemel‘ ta narodiv. Užgorod: Vydavnyctvo V. Padjaka, 2012, s. 445 – 487 (vyšlo původně anglicky: Magocsi, P.: A History of Ukraine. The Land and Its Peoples. 2nd ed. Toronto – Buffalo – London, 2010); Hrycak, J.: Historia Ukrainy. 1772–1999. Lublin: Instytut Europy Środkowo – Wschodniej, 2000, s. 117–168; Pascu, Ş.: The Making of the Romanian Unitary National State 1918. Bucharest, 1988; Terzić, S. et al.: Srbija 1918 godine i stvaranje jugoslavenske države. Beograd: Istorijski institut SANU, 1989.

Je samozřejmé, že i v meziválečném dvacetiletí byla vzniku Československa věnována u nás velká pozornost, která se soustřeďovala především na výzkum zahraniční a domácí odbojové akce. Odboj proti Rakousku-Uhersku totiž tvořil fundament zakladatelského příběhu československého státu a jeho hlavní protagonisté byli ve dvacátých letech současně hlavními aktéry československého politického života. Ti také už záhy napsali svůj „odbojový příběh“ mající buď přímo podobu memoárů, nebo aktualizujících politických spisů.10 Bylo to dáno i tím, že ve dvacátých letech probíhaly ostré polemiky mezi příslušníky domácího a zahraničního odboje o tom, kdo se více zasloužil o vznik československého státu. Přes poměrně malý časový odstup vznikaly také už tehdy první populární i odborné práce.11

10 Viz např. Masaryk, T. G.: Světová revoluce. Praha: Čin-Orbis, 1925; Beneš, E.: Světová válka a naše revoluce. I.-III. Praha: Orbis – Čin, Praha 1927–1929; Soukup, F.: 28. říjen 1918. I.-II. Praha: Orbis, 1928; Kalina, A. S.: Krví a železem dobyto československé samostatnosti. Praha: [s. n.], 1938; Dérer, I.: Slovensko v prevrate a po ňom. Bratislava: [s. n.], 1924; Medvecký, K. A.: Slovenský prevrat. I.-IV. Trnava: Bratislava: Spolok sv. Vojtecha – Vydavateľská spoločnosť Komenský, 1930 –1931; Šrobár, V.: Oslobodené Slovensko. I. Praha: Čin, 1928 (II. díl Bratislava: Academic Electronic Press, 2004); týž: Pamäti z vojny a z väzenia. Praha: Gustav Dubský, 1922; Hodža, M.: Slovenský rozchod s Maďarmi. Bratislava: Slovenský denník, 1929; Opočenský, J.: Konec monarchie rakousko-Uherské. Praha: Čin, 1928; týž: Zrození našeho státu. Praha: Čin, 1928; Habrman, G.: Mé vzpomínky. Praha: [s. n.], 1928; Hajšman, J.: Česká maffie. Praha: Orbis, 1932; Markovič, I.: Slováci v zahraničnej revolúcii. Praha: Památník odboje, 1923; Janoška, J.: Z historie prevratu. Trnava: [s. n.], 1927; Markovič, I.: Slováci v zahraničnej revolúcii. Praha: Památník odboje, 1923.

11 Tobolka, Z.: Česká politika za světové války. Praha: Československý kompas, 1922; týž: Politické dějiny československého národa od roku 1848 až do naší doby. IV. 1914 –1918. Praha: Čs. kompas, 1937; Paulová, M.: Dějiny Maffie. Odboj Čechů a Jihoslovanů za světové války 1914 –1918. I.-II. Praha: Čs. grafická unie, 1937–1939; Sidor, K.: Slováci v zahraničnom odboji. Bratislava: [s. n.], 1928; Papoušek, J.: Boj za československou samostatnost. Praha: Orbis, 1928.

Každý nový stát, který vznikl odštěpením od jiného státu nebo v důsledku jeho rozpadu, se musí nějak vůči státu původnímu vymezit. Toto vymezení je už z logiky věci negativní, protože jinak by nový stát neměl žádný raison d’être. Československo v tomto ohledu nebylo samozřejmě výjimkou. První republika tak podávala masový obraz Čechů a Slováků bojujících od počátku proti Rakousku-Uhersku, ať už na domácí nebo zahraniční frontě. Literatura zdůrazňovala nechuť Čechů a Slováků bojovat v řadách rakousko-Uherské armády a logicky vyzdvihovala význam československých legií. Legionářská tradice se ostatně stala ideovým základem budování meziválečné československé armády. Není proto nijak překvapující, že literatura o legiích a legionářská literatura12 byla jednou z hlavních součástí literatury o zahraničním odboji.13 Pokud jde o hodnocení války, pak přes určitou rozdílnost názorů jsou státy „Dohody“ jednoznačně podávány jako ta strana, která vedla spravedlivou válku za dobrou věc. Vznik československého státu byl vysvětlován jednak jako důsledek získání dohodových států pro myšlenku rozbití Rakouska-Uherska, přičemž se zdůrazňoval hlavně přínos amerického prezidenta Wilsona, a jednak jako následek vojenské porážky Rakouska-Uherska, k níž přispěly jak československé legie v zahraničí, tak zpravodajská činnost Maffie, tedy domácí odboj.

12 Pojem „legionářská literatura“ bývá zpravidla chápán šíře, než jen jako literatura o legiích: je sem zahrnována i tvorba spisovatelů-legionářů, jako byli Rudolf Medek, Josef Kopta, František Langer a další popisující uměleckou formou boje legií proti Rakousku-Uhersku a jejich angažování se v občanské válce v Rusku.

13 Viz např. Kudela, J.: Československé a polské vojsko v Rusku. Praha: Čs. obec sokolská, 1927; týž: československá anabase v Rusku. Brno: Čs. obec sokolská, 1928; týž: Československé vojsko v Itálii., Praha: Čs. obec sokolská, 1928; týž: Československé vojsko ve Francii. Praha: Čs. obec sokolská, 1928; Kratochvíl, J.: Cesta revoluce. Československé legie v Rusku. Praha: Čin,1922 (2. doplněné vydání Praha: Čin,1928); Klecanda, V.: Operace československého vojska na Rusi v letech 1917–1920, Praha: Čs. vědecký ústav vojenský, 1921

Zatímco v období první republiky byl vznik Československa jednoznačně vnímán jako přirozené završení národního vývoje Čechů a Slováků, období nacistické okupace a slovenského státu přineslo značný posun. V protektorátu se objevily práce, nepsané ovšem kvalifikovanými historiky, ale spíše historizujícími kolaborantskými publicisty, které přímo označovaly vznik Československa za chybu. V této koncepci vznik republiky znamenal vytržení Čechů ze středoevropského prostoru, který Čechům v konečném důsledku nijak nepomohl, protože byl jen politickým kalkulem Francie a Velké Británie namířeným proti Německu. Když se v roce 1938 priority těchto dvou států změnily, ztratily na Československu zájem a nechaly je padnout. Pro Čechy to však nebyla žádná škoda, ba naopak: byla to vlastně výhoda, protože se vrátili tam, kam vždycky patřili, totiž do rámce velkého Německa, a v jeho rámci budou v budoucnu účastni všech výhod, které lidstvu přinese nová, Německem sjednocená Evropa. Hlasateli této teorie, která vycházela z potřeb nacistické propagandy, se stali aktivističtí novináři Karel Lažnovský14 a Vladimír Krychtálek15, a pak především ministr školství a národní osvěty Emanuel Moravec, který se stal snad nejnenáviděnějším kolaborantem.16 Diskurs odmítající vznik Československa jako „chybu“ ale samozřejmě neměl v českém prostředí naději na úspěch.

14 Lažnovský, K.: Hovory s dějinami. Praha: Orbis, 1940. Do roku 1941 vyšlo celkem šest vydání.

15 Krychtálek, V.: Bolševici, Beneš a my. Praha: Orbis, 1941, s. 150 –156.

16 Moravec, E.: V úloze mouřenína. Československá tragédie. Praha: Orbis, 1940. Dílo bylo vydáváno za války opakovaně, do roku 1942 vyšlo celkem osm vydání. V roce 1941 kniha vyšla v pražském nakladatelství Orbis také německy pod názvem Das Ende der Benesch-Republik. Die tschechoslowakische Krise 1938 a do roku 1942 vyšlo celkem pět německých vydání. V roce 2004 vyšla kniha znovu česky v nakladatelství Filip Trend Publishing v Pardubicích. Viz též: Moravec, E.: Děje a bludy. Praha: Orbis, 1941 (2. doplněné vydání Praha: Orbis, 1942).

Ve stejné době na Slovensku vznikl další diskurs, který přinesl nový pohled na vznik Československa. Šlo o pohled vycházející primárně z politických potřeb vládnoucí Hlinkovy slovenské ľudové strany (HSĽS). Slovenský stát, vzniklý 14. března 1939, se sice vymezoval proti právě zaniklému Československu, avšak odmítnout význam roku 1918 nemohl už proto, že se musel bránit proti sílícímu maďarskému revizionismu; odmítnout vznik Československa znamenalo odmítnout i odtržení od Uher. Ľudácká historiografie a publicistika se na rok 1918 sice dívala se sympatiemi, viděla jej však jen jako jeden z mezníků – byť významných – na cestě Slovenska k vlastnímu státu jako logickému vyústění slovenských dějin. Tuto koncepci propracoval už na sklonku třicátých let historik František Hrušovský, před válkou středoškolský učitel a pak ředitel gymnázia v Kláštore pod Znievom, v době válečné Slovenské republiky poslanec slovenského sněmu a od roku 1944 profesor slovenských dějin na Komenského univerzitě (tehdy přejmenované na „Slovenskou univerzitu“). V ucelené podobě ji nacházíme poprvé v jeho syntetické práci „Slovenské dejiny“.17 Vznik republiky v roce 1918 je vykládán čistě ze slovenského pohledu a spojení s Čechy jako za dané situace nutný a správný krok. Ve výkladu je zesílena především Štefánikova úloha v odboji a rovněž angažovanost slovenských krajanů, hlavně pak Slovenské ligy v Americe. Československo znamenalo pro Slováky podle Hrušovského nepopiratelně zlepšení jejich postavení, a to bez ohledu na to, že z české strany nebyla dodržena Pittsburská dohoda a nerealizovala se slíbená autonomie Slovenska. Meziválečné dvacetiletí podle Hrušovského plnilo úlohu přechodného období; Československo mělo podobu „prechodnej stanice, cez ktorú bolo treba prejsť, aby Slováci dozreli a nadobudli odvahy rozbehnúť sa ku skutečnému společnému cieľu, kterým mohla byť len samostatnosť Slovenska, jako predpoklad naozaj slobodného slovenského života.“18

17 Hrušovský, F.: Slovenské dejiny. Turč. Sv. Martin: Matica slovenská, 1939. Jen do roku 1940 vyšlo 6 vydání, kromě toho byla práce v přepracované formě vydávána opakovaně i jako středoškolská učebnice i učebnice pro národní školy. Zkrácená verze byla také přeložena do němčiny (Die Geschichte der Slowakei. Bratislava: Slowakische Rundschau, 1940) a po válce v zahraničí do angličtiny pod názvem This is Slovakia. A Country You Do not Know. 2. vyd. Cambridge (Ontario): Friends of Good Books, 1976. První vydání se autorovi této knihy nepodařilo opatřit.

18 Hrušovský, F.: Cesta slovenských dejín k Slovenskej republike. In: Špinc, M. (ed.): Slovenská republika 1939 –1949. Scranton, Pa.: Obrana Press, 1949, s. 21.

Představa o „Československu jako přestupní stanici“, jako státu, kde sice Slovákům bylo celkem dobře, ale který již splnil svou historickou úlohu, se na Slovensku stala znovu populární po roce 1989 a především po roce 1993, byť není spojována s Františkem Hrušovským, jehož jméno dnes širší veřejnost vůbec nezná.19 Podobný pohled na Československo totiž umožňoval a i v současnosti umožňuje slovenským historikům i veřejným činitelům pozitivně hledět na Československo, ale přitom se nestavět negativně k faktu jeho zániku v roce 1992.20

19 Hrušovský v roce 1945 utekl do Itálie a pak emigroval do USA, kde v roce 1956 ve věku 53 let zemřel.

20 Viz např.: Mannová, E. a kol.: Krátke dejiny Slovenska. Bratislava: Academic Electronic Press (AEC), 2003, s. 265 –269, s. 325 –326.

Zásadní změnu diskursu o světové válce a vzniku Československa přinesl komunistický převrat v roce 1948 a postupně se formující marxistická historiografie.21 Intelektuální elity KSČ už v meziválečném období vnímaly vznik Československa především z hlediska probíhající národní a sociální revoluce. Podle tohoto výkladu pracující masy v roce 1918 usilovaly nejen o národní, ale i o sociální svobodu, tj. o vítězství socialismu. Z tohoto pohledu byl 28. říjen a vznik samostatného státu jen první fází revoluce, protože se realizoval pouze národní program (dodejme: jen český, resp. případně ještě slovenský). K vítězství socialismu nedošlo, protože revoluční proces byl násilně zastaven v prosinci 1920, když policie, četnictvo a vojsko zlomily generální stávku zamýšlenou socialistickou levicí jako počátek povstání pracujících mas. Zárodek „socialistického diskursu“, vzniklý už v první republice, se úspěšně rozvinul po roce 1945 a zejména 1948: květnové povstání proti nacistickým okupantům v roce 1945 bylo vnímáno jako znovuzahájení a pokračování národní a sociální revoluce, přerušené v roce 1920, a „vítězný únor“ v roce 1948 jako její konečné vítězství. V praxi to znamenalo, že 28. říjen 1918 sice zůstal významným mezníkem, byl však zastíněn květnovými událostmi roku 1945 (především 9. květnem, dnem osvobození Československa sovětskou armádou) a 25. únorem. Pohled na „dvě fáze revoluce“ tak vlastně kopíroval marxisticko-leninský pohled na dvě fáze ruské revoluce v roce 1917, ovšem s tím rozdílem, že v Rusku mezi nimi uběhlo jen necelých devět měsíců, zatímco v Československu třicet let.

21 K tomu viz Sommer, V.: Angažované dějepisectví. Stranická historiografie mezi stalinismem a reformním komunismem 1950 –1970. Praha: Nakladatelství lidové noviny (NLN) – Filozofická fakulta UK, 2011; Hudek, A.: Najpolitickejšia veda. Slovenská historiografia v rokoch 1948 –1968: Bratislava: Historický ústav (HÚ) SAV, 2010.

Obdobný pohled existoval od padesátých letech i ve slovenské historiografii: oficiální „tézy dejín Slovenska“, vydané v roce 1956, např. uvádějí toto: „Vznik Československej republiky bol v podstate národnou a demokratickou revolúciou. Český a slovenský národ sa oslobodil od jarma rakúskych22 a maďarských vládnucich tried, rozbil monarchiu a odstránil privilégia šľachty. Nositeľom a hybnou silou v národnooslobodzovacom boji bola česká a slovenská robotnícka trieda, ale v dôsledku zrady pravicových sociálnych demokratov sa v novom štáte dostala k moci česká a slovenská buržoázia. Pri vzniku nového štátu došlo k vytvoreniu spojenectva domácej, prorakúskej buržoázie s buržoáznymi predstaviteľmi tzv. zahraničného odboja (T. G. Masaryk, E. Beneš, M. R. Štefánik), ktoré bolo namierené proti českému a slovenskému ľudu.“23 Komunistický převrat v roce 1948 je potom líčen jako dovršení národního a sociálního zápasu: „Pracujúci ľud vo Februári 1948 rozhodne zvíťazil. Udalosti vo Februári 1948 upevnili ľudovú demokraciu v jej funkcii diktatúry proletariátu a navždy odstránili možnosť obnoviť v Československu kapitalizmus vnútornými silami reakcie.“24

22 Výraz „rakúske vládnuce triedy“ je velmi problematický a je otázkou, co si pod ním máme představit. „Rakouský národ“ ve skutečnosti tehdy v Rakousku-Uhersku neexistoval. Pod pojmem „rakúske vládnúce triedy“ tak vlastně figurují „vládnuce triedy“ všech národů Předlitavska, včetně českých.

23 Holotík, Ľ. a kol.: Dejiny Slovenska (Tézy). Príloha Historického časopisu III (1955). Bratislava: SAV, 1956, s. 191.

24 Tamtéž, s. 289.

Ruská revoluce ale ovlivnila historiografii o roce 1918 ještě dalším způsobem. Oficiální česká a slovenská marxistická historiografie byly totiž nuceny převzít Leninovu tezi o světové válce jako válce imperialistické, v níž obě strany bojovaly jen za své sobecké cíle,25 a samozřejmě také tezi o bolševické revoluci ze 7. listopadu 1917 („Velké říjnové socialistické revoluci – VŘSR“) jako počátku nové epochy světových dějin, která ovlivnila zásadním způsobem národně-osvobozenecký boj všech národů a národů habsburské monarchie zvláště.26 Do „špatného světla“ se tím dostal především zahraniční odboj, jehož protagonisté byli nyní prezentováni nejen jako sluhové české a slovenské buržoazie, ale i jako poskoci britských a francouzských imperialistů. Nejhůře pochopitelně dopadly československé legie, které byly hodnoceny zásadně negativně nejen pro svůj boj na straně „dohodových imperialistů“, ale především pro své vystoupení proti bolševikům během ruské občanské války.27 Jiné než negativní hodnocení legií ostatně nebylo především v padesátých letech možné už proto, že jejich roli v ruské občanské válce jednoznačně odsoudily oficiální „Dějiny Všesvazové Komunistické strany (bolševiků)“, schválené ústředním výborem VKS (b) v roce 1938 a představující v době Stalinovy vlády závazný kánon.28 Rozhodujícím faktorem pro vznik Československa tak v novém „socialistickém diskursu“ už nebyla činnost čelných českých a slovenských politiků v zahraničí i doma a podpora států Dohody, ale ohlas „Velké říjnové socialistické revoluce“ v Rusku. Ta vyhlásila právo národů na sebeurčení včetně odtržení, prosazovala požadavek spravedlivého míru („mír bez anexí a kontribucí“), ale především inspirovala dělnickou třídu v jiných státech, aby se rovněž vydala revoluční cestou.

25 Lenin, V. I.: Spisy. Sv. 21. Praha: SNPL, s. 21.

26 Tento výklad je možné číst v sovětských „Dějinách světa“ (Vsemirnaja istorija, tom 8, Moskva: Socekgiz, 1961), které vyšly také česky. Viz: Dějiny světa, Díl. 8. Praha: Svoboda, 1966, s. 15, s. 79 –89, s. 151–164.

27 Muška, J. – Hořec, J.: K úlohe československých légií v Rusku. Bratislava: Slovenské vydavateľstvo politickej literatúry (SVPL), 1954; Vávra, V.: Z Masarykovy kontrarevoluční činnosti v Rusku. Historie a vojenství, 1954, č. 1, s. 84 –114; týž: Klamná cesta. Příprava a vznik protisovětského vystoupení československých legií. Praha: Naše vojsko, 1958. Pozitivně byla naproti tomu oceňována ta (početně velmi malá) část legionářů, která v občanské válce přeběhla na stranu bolševiků. Viz např.: Veselý, J.: Češi a Slováci v revolučním Rusku 1917–1920. Praha: Státní nakladatelství politické literatury (SNPL), 1954; Vodička, J.: Jak jsme žili a bojovali. Praha: Svaz protifašistických bojovníků (SPB), 1957.

28 Příslušná pasáž o legiích česky viz: Dějiny Všesvazové komunistické strany (bolševiků). Praha: Svoboda, 1951, s. 231.

Výklad vzniku Československa jako pouhého odrazu bolševické revoluce v Rusku, vyjadřovaný často heslem „Bez Velké říjnové socialistické revoluce by nebylo svobodné Československo“29, se ve veřejnosti nikdy příliš neprosadil, což komunističtí ideologové připisovali přežívání „buržoazních legend“ o „otcích zakladatelích“ – T. G. Masarykovi, E. Benešovi a M. R. Štefánikovi. Místo těchto politiků byl nyní jako hybatel a hlavní hegemon boje za národní samostatnost dosazen „pracující lid“. Přepisování historie vzniku Československa bylo intenzívně zahájeno od roku 1951, kdy se stalo součástí nové ideologické směrnice vedení KSČ. V rámci ní byl na podzim zrušen 28. říjen jako státní svátek, byť poněkud paradoxně zůstal (až do roku 1975) dnem pracovního klidu.30 Hlavní součástí ideologického boje, do kterého se zapojila řada tehdy mladých historiků, zůstal boj proti „buržoazním legendám“. Že právě tento úkol, a nikoliv bádání o tom, „jak to tehdy skutečně bylo“, má být do budoucna náplní práce historika, komunistické vedení ani nijak neskrývalo. Václav Král, který se později stal přímo symbolem falšování dějin, v úvodu ke své knize s názvem „O Masarykově a Benešově kontrarevoluční protisovětské politice“ napsal: „Tato práce chce ukázat, že nikoliv činnost Masarykova, Benešova a Štefánikova vedla k našemu národnímu osvobození a k vytvoření samostatné Československé republiky, nýbrž že to byl revoluční pracující lid doma i na frontách, který, veden příkladem Velké říjnové socialistické revoluce, pohřbil starou reakční monarchii.“31 Ľudovít Holotík v úvodu k práci „Štefánikovská legenda a vznik ČSR“ zase uvedl toto: „Oslobodzovacie legendy a medzi nimi i štefánikovská legenda, skreslovali historickú pravdu o vzniku Československej republiky, o úlohe robotníckej triedy a Veľkej októbrovej socialistickej revolúcie v boji proti rakúsko-uhorskej monarchii a za národnú nezávislosť.“32 V rámci tohoto nového výkladu vzniku Československa byla na počátku padesátých let zahájena dehonestující kampaň proti T. G. Masarykovi33, E. Benešovi34 a M. R. Štefánikovi, ale také např. americkému prezidentovi Woodrowu Wilsonovi, který byl označen za protagonistu americké expanzívní politiky ve světě obecně a v Evropě zvláště.35

29 Křížek, J.: Bez Velké říjnové socialistické revoluce by nebylo Československa. Rovnost, Praha 1951. Obdobou tohoto tvrzení bylo i heslo „Bez 7. listopadu by nebylo 28. října“, které ovšem působilo poněkud nelogicky.

30 Zákon č. 93/1951 Sb. z 2. listopadu 1951. Státním svátkem byl napříště pouze 9. květen jako den osvobození Československa sovětskou armádou v roce 1945. 28. říjen byl v zákoně označen jako den znárodnění, tj. připomínka vyhlášení znárodňovacích dekretů č. 100–104/1945 Sb.

31 Král, V.: O Masarykově a Benešově kontrarevoluční protisovětské politice. SNPL, Praha 1953, s. 7.

32 Holotík, L.: Štefánikovská legenda a vznik ČSR. 2. vydanie, Bratislava: Vydavateľstvo SAV, 1960, s. 8. První vydání vyšlo v SAV v Bratislavě v roce 1958, práci ovšem Holotík napsal dříve, o čemž sám v úvodu k vydání z roku 1960 na s. 12 napsal: „Považujem za potřebné poznamenať, že na danej téme sme začali pracovať roku 1951, keď otázka boja proti buržoáznym legendám stála v popredí ideologického boja našej strany. V tom čase sme uverejnili niekoľko štúdií, ktoré sú východiskom pre túto prácu“. Text byl dokončen v roce 1956 (tamtéž, s. 13).

33 Nečásek, F. – Pachta, J. – Raisová, E. (eds.).: Dokumenty o protilidové a protinárodní politice T. G. Masaryka. Praha: Orbis, 1953; Nečásek, F. – Pachta, J. (eds.): Dokumenty o protisovětských piklech československé reakce. Praha: SNPL, 1954.

34 Král, V.: Beneš a obrana štátu. Bratislava: Tatran, 1952.

35 Hájek, J.: Wilsonovská legenda v dějinách ČSR. Praha: SNPL, 1953, s. 149 –157. Úvod ke knize nijak nevybočuje z dané linie: „Česká buržoazie obestřela dějiny svého panství nad národem velkým množstvím mýtů a legend. […] Tyto legendy měly v lidových vrstvách vyvolat, rozšířit a upevnit představu a přesvědčení, že jen tito ,velcí‘ mužové buržoazie jsou skutečnými hrdiny a tvůrci národních dějin. […] To se stalo smyslem a obsahem legendy o 28. říjnu 1918. Byl v ní zamlčen ba úplně znetvořen význam Velké říjnové socialistické revoluce v Rusku i význam tehdejšího revolučního rozmachu českého a slovenského lidu doma“ (s. 9).

Dokázat přímý vliv ruské bolševické revoluce na vznik Československa na základě archívních dokumentů či jiných ověřitelných faktů není možné a i v padesátých letech šlo o pouhou nedokazatelnou hypotézu. Historici padesátých let se proto v praxi – víceméně z nouze – omezovali na zdůrazňování a popisy různých stávek a vzpour v Rakousku-Uhersku v letech 1917–191836, ačkoliv ty ke vzniku Československa bezprostředně nepřispěly a navíc ani jejich souvislost s revolucí v Rusku nebyla ve většině případů průkazná. V rámci bourání starých legend, někdy skutečně věcně nesprávných,37 tak začaly být vytvářeny legendy nové, ještě mnohem vzdálenější od reality. Na druhou stranu je třeba dodat, že samotný význam vzniku Československa komunisté nezpochybňovali; takový krok by byl v tak zásadním protikladu s českým i slovenským národním příběhem, že by jej veřejnost (včetně členů KSČ) nemohla přijmout.

36 Fiala, J.: Rumburská vzpoura. Praha: Naše vojsko, 1953; Pichlík, K.: Vzpoura 71. pluku v červnu 1918. Praha: Naše vojsko, 1956.

37 Sem patří především přežívající představa, že pro samostatnost Československa se nejprve vyslovil prezident Woodrow Wilson ve svých 14 bodech z ledna 1918.

V šedesátých letech, v podmínkách postupné liberalizace, vidíme pomalý návrat k rehabilitaci postav protihabsburského odboje, 28. října a nakonec i československých legií, jejichž protisovětské vystoupení bylo považováno spíše za jakousi politováníhodnou chybu či nedorozumění, způsobené „nepochopením“ skutečných cílů bolševické revoluce.38 Tento posun byl možný pod heslem „návratu k pramenům“. Vznikaly tak práce, které sice především ve své formální podobě zůstávaly věrné marxisticko-leninským frázím, ale na druhé straně obsahovaly faktograficky podložený výklad. Ten se samozřejmě nutně dostával do rozporu s oficiální tezí o zásadním vlivu ruské revoluce na rozpad Rakouska-Uherska a vznik Československa, resp. ostatních nástupnických států, byť tento rozpor z taktických důvodů autoři nezdůrazňovali. Rehabilitace prvního odboje a pozitivní úlohy jeho vůdců kulminovala v roce 1968 při příležitosti 50. výročí vzniku Československa. Tehdy vyšla také velmi odvážná práce o odboji a legiích od Karla Pichlíka.39 Pichlík se svými názory v květnu vystoupil v podobě hlavní přednášky na zasedání československo-sovětské historické komise v Moskvě.40 Dalšími významnými přínosy byla kniha Zdeňka Kárníka o vývoji postoje sociálních demokratů k myšlence samostatného státu a jejich skutečném příspěvku k jeho vzniku,41 či práce Jana Galandauera o formování československého programu.42

38 Pichlík, K. – Vávra, V. – Křížek, J.: Červenobílá a rudá. Vojáci ve válce a revoluci 1914 –1918. Naše vojsko, Praha 1967.

39 Pichlík, K.: Československé osvobozenecké hnutí za první světové války a vznik Československa. Ústí n. L.: Krajské pedagogické nakladatelství, 1968; týž: Zahraniční odboj 1914 –1918 bez legend. Praha: Svoboda, 1968.

40 Přednáška vyšla jako interní tisk: Čechoslovackoje osvoboditeľnoje dviženie vo vremja mirovoj vojny. Praha [s. n.], 1968. Podle sdělení Karla Pichlíka autorovi této knihy v roce 1998 se v SSSR nesetkala s pozitivním přijetím.

41 Kárník, Z.: Socialisté na rozcestí. Habsburk, Masaryk či Šmeral? Praha: Svoboda, 1968.

42 Galandauer, J.: Formování českého politického programu v letech první světové války. Praha: [s.n.], 1969.

Období normalizace znamenalo v historiografii návrat k „třídnímu pojetí dějin“ a „třídní stranickosti v dějepisectví“, což znamenalo rozchod s objektivistickými tendencemi založenými na přísné fakticitě. Není jistě náhodou, že právě tuto tendenci vysloveně odsoudil hlavní normalizační historik Václav Král, který v roce 1972 veřejně kritizoval reformní historiky (tehdy již zbavené možnosti publikovat či se veřejně bránit) za jejich objektivismus, označený jím samým za nástroj buržoazní ideologie.43 Král se současně otevřeně postavil za „jednotu vědy a ideologie“ v historiografii.44 V obecné rovině takovýto požadavek znamenal přijetí principu: „odporuje-li ideologický výklad faktům, tím hůře pro fakta“; v koncepční rovině – v případě výkladu o vzniku Československa – byl návratem k překonaným interpretacím padesátých let, ale také (což bylo nepochybně horší) k vypouštění či zatajování a zkreslování důležitých historických faktů. Pozitivní posun je možné vidět pouze v tom, že alespoň odpadla agresivní dehonestující kampaň proti představitelům protihabsburského odboje a některé práce přinesly nová dílčí fakta, která ovšem mohla být publikována jen tehdy, pokud nebyla v protikladu s oficiální koncepcí.45 S ohledem na to, že řada odborníků na danou problematiku z šedesátých let (především Karel Pichlík) byla normalizačním režimem proskribována, objevil se i problém vhodných autorů. Není proto jistě náhoda, že hlavními autory se stávají historici, píšící na toto téma z čistě ideologických pozic již v padesátých letech – především Jurij Křížek a Václav Král.46 Oba samozřejmě opětovně zdůraznili význam bolševické revoluce, Křížek47 v úvodu a Král v závěru.48 V této souvislosti je zajímavé, že oba sice v úvodu ke svým pracím uvedli, že je založili na výsledcích rozsáhlých výzkumů v československých i zahraničních archívech, avšak poznámkový aparát tomu ani v jednom případě nenasvědčuje.49 Je otázkou, co uvedené práce vlastně přinesly nového. Z tohoto hlediska byl v období normalizace např. mnohem větším přínosem překlad knihy ruského historika Alexandra Charitonoviče Klevanského o československém osvobozeneckém hnutí v Rusku a vystoupení legií, která přes nutné úlitby obsahuje přesné citace ze sovětských archívů, cizím historikům tehdy zcela nedostupných.50 Vydání překladu této práce v Československu bylo zřejmě výsledkem kalkulu nakladatelství: knihu na tak citlivé téma od domácího historika by nebylo možné vydat, ale dalo se předpokládat, že proti vydání práce, která již vyšla v SSSR, stranické orgány pravděpodobně nezasáhnou.

43 Král, V.: Historie v naší společnosti. In: Král, V. (ed.): Úkoly československé historiografie. Praha: ČSAV, 1972, s. 89.

44 Tamtéž, s. 91.

45 Viz např. Hronský, M.: Slovenské národné rady a gardy roku 1918. SAV, Bratislava 1975; týž: Slovensko na rázcestí: 1918. Východoslovenské vydavateľstvo, Košice 1976.

46 Křížek, J.: Vznik Československa. Praha: Praha, 1978; Král, V.: Vznik ČSR. Praha: Melantrich, 1985.

47 „Před šedesáti lety, 28. října 1918, byl v Praze vyhlášen samostatný československý stát. Češi a Slováci se v něm sešli ke společnému státnímu životu v době, kdy lidstvo zahájilo novou etapu svých dějin – etapu přechodu od kapitalismu k socialismu. Tuto skutečnost, která byla obsažena už ve známém hesle, že bez Velké říjnové socialistické revoluce by nebylo Československa, je nutno velmi zdůraznit. Bez úplného a všestranného docenění toho, že vznik Československa byl součástí i výsledkem nástupu světového revolučního procesu, zrozeného první vítěznou proletářskou revolucí na světě, nemůžeme správně pochopit dějinný vývoj vytvoření československého státu, ani jeho další vývoj a osud.“ (Křížek, J.: c. d., s. 5).

48 „Češi a Slováci získali národní svobodu a nezávislost. Byl to důsledek mohutného revolučního hnutí, jež bylo inspirováno vítěznou revolucí ruského proletariátu.“ (Král, V.: c. d., s. 308).

49 Viz Křížek, J.: c. d., s. 5. Práce není nijak rozsáhlá, má jen 109 stran a jde vlastně spíše o popularizační brožuru. Králova práce, jejíž text byl dokončen v červnu 1983, tedy půl roku před autorovou smrtí (kniha vyšla posmrtně), je mnohem rozsáhlejší (320 stran). Králův úvod působí dojmem megalomanie: „Autor využil všeho cenného, co se kdy v literatuře objevilo. Na některé otázky bylo třeba hledat odpověď v původním pramenném materiálu. Tak byly prozkoumány klíčové archívní fondy, uložené v Praze, ve Vídni, v Moskvě, v Bonnu, v Paříži a v Londýně.“ (c. d., s. 7.). Veškerý poznámkový aparát je ovšem soustředěn na pouhých třech stranách na konci knihy (s. 309 –311) a odkazy na archívní fondy zde téměř nejsou. Kniha obsahuje faktografické chyby.

50 Klevanskij, A. Ch.: Českoslovenští internacionalisté a legionářský sbor v Rusku. Praha: Horizont, 1973. Ruský originál má název: Čechoslovackije internacionalisty i prodannyj korpus. Moskva: Nauka, 1965.

Situace se změnila teprve v éře československé přestavby. V roce 1988 se komunistický režim přihlásil k odkazu 28. října a tento den byl znovu prohlášen za státní svátek – den vzniku československého státu.51 Můžeme říci, že v pohledu na rok 1918 – podobně jako už koncem šedesátých let – došlo k určitému průniku prvorepublikového „buržoazně-demokratického“ a „socialistického“ diskursu. Při příležitosti 70. výročí vzniku Československa pak vyšly hned dvě monografie, opírající se tentokrát o hlubokou znalost faktů, z pera Jana Galandauera a Václava Čady.52 Průnik obou diskursů je znatelný v obou pracích. Jan Galandauer ve své práci v zásadě rehabilitoval zahraniční i domácí odboj, avšak zakomponoval do své knihy kapitolu „Ohlas Velké říjnové socialistické revoluce“,53 která v podstatě opakuje starší tezi o velkém (byť autor nikde neříká, že rozhodujícím) vlivu bolševického převratu na domácí poměry: „V druhé polovině ledna 1918 vyvrcholila první vlna přímého ohlasu Velké říjnové socialistické revoluce. Vystoupení lidových mas otřáslo habsburskou monarchií. Rakousko-Uhersko sice těžkou krizi z počátku roku 1918 přežilo, nicméně jeho hospodářská, sociální a politická struktura se octla v těžké a stále se prohlubující krizi, kterou do svého zániku nedokázalo překonat.“54 Práce Čadova se zabývá výslovně průběhem 28. října 1918 a proto zde nebyl velký prostor pro vysvětlování vlivu ruské revoluce. Proto autor alespoň v závěru uvedl: „Dodejme ještě, že československé buržoazii se její sny splnit nepodařilo. Zůstávaly jen iluze, a nakonec zmizely i ty. Na samém počátku existence samostatné Československé republiky, ale to snad již čtenář poznal, se však začaly formovat ty společenské síly, které programově směřovaly nejen k národnostnímu, ale i sociálnímu osvobození našeho lidu. Ideje Velké říjnové socialistické revoluce zrodily i v Československu komunistickou stranu, která po letech vyzrávání, tvrdých zkoušek a bojů dokázala vybojovat buržoazií v Mnichově ztracenou svobodu, postavit se do čela našich národů a obnovit Československou republiku na kvalitativně nových sociálně i národnostně spravedlivých základech.“55

51 Zákonem č. 56/1975 Sb. z 11. června 1975 byl 28. říjen zrušen jako den pracovního klidu a ponechán jen jako památný den. Zákonným opatřením Federálního shromáždění č. 141/1988 Sb. z 21. září 1988, které bylo dodatečně schváleno zákonem č. 170/1988 Sb. ze dne 8. listopadu 1988, byl 28. říjen prohlášen za státní svátek spolu s 9. květnem.

52 Galandauer, J.: Vznik Československé republiky 1918. Programy, projekty, předpoklady, Praha: Svoboda, 1988; Čada, V.: 28. říjen 1918. Skutečnost, sny a iluze. Praha: Mladá fronta – Naše vojsko, 1988.

53 Galandauer, J.: c. d., s. 105 –128.

54 Tamtéž, s. 121.

55 Čada, V.: c. d., s. 299.

Zbývá dodat, že v souvislosti s oživující se diskusí o česko-slovenském poměru se v této době také objevily na Slovensku práce hodnotící vznik Československa ze slovenské perspektivy, především pak z hlediska problému, do jaké míry se na jeho vzniku podíleli Slováci, a především jak a zda se v novém státě realizovaly slovenské představy a požadavky.56

56 Plevza, V.: Rok osemnácty. Bratislava: Smena, 1988; Hronský, M.: Slovensko při zrode Československa. Bratislava: Pravda 1987 (reálně vyšlo v roce 1988).

Po roce 1989 padla všechna omezení a autoři mohli psát zcela svobodně. V devadesátých letech šlo koncepčně vlastně o návrat k prvorepublikovému diskursu. V této době vyšly také znovu i některé starší práce, do nichž autoři dopracovali pasáže, které původně nemohly z politických důvodů vyjít. Opakovaně tak např. vyšly opravené práce Karla Pichlíka.57 Za téměř třicet let od převratu v listopadu 1989 se počet vydaných knih samozřejmě enormně rozšířil. Za nutné považuji zde připomenout alespoň práce Antonína Klimka,58 Roberta Kvačka,59 či práci Ivana Šedivého,60 na Slovensku práce Mariána Hronského a Miroslava Pekníka.61 Na druhou stranu je v domácí historiografii o československém osvobozeneckém hnutí patrná absence skutečně důkladné analýzy vlivu Ruska a ruských revolucí na zahraniční odboj.62

57 Pichlík, K.: Bez legend. Zahraniční odboj 1914 –1918 a zápas o československý program. Panorama, Praha 1991; Pichlík, K. – Klípa, B. – Zabloudilová, J.: Českoslovenští legionáři 1914 –1920. Praha: Mladá fronta, 1996.

58 Klimek, A.: Říjen 1918: Vznik Československa. Praha – Litomyšl: Paseka, 1998.

59 Kvaček, R.: První světová válka a česká otázka. Praha: Triton, 2003. (2. přepracované a doplněné vydání Praha: Triton, 2013).

60 Šedivý, I.: Češi, české země a velká válka. Praha: NLN, 2001 (2. vydání Praha: NLN, 2014).

61 Hronský, M. – Pekník, M.: Martinská deklarácia. Cesta slovenskej politiky k vzniku Česko-Slovenska. Bratislava: Veda, 2008; Hronský, M.: Boj o Slovensko a Trianon 1918 –1920. Bratislava: Národné literárne centrum, 1998.

62 Uvedenému tématu je částečně věnována kniha Ivana Savického – viz Savický, I.: Osudová setkání. Češi v Rusku a Rusové v Čechách 1914 –1938. Praha: Academia, 1999, s. 28 –132.

Bylo již řečeno, že vznik Československa nelze chápat izolovaně od vzniku dalších státních útvarů na území zaniklého Rakouska-Uherska. Omezený prostor této kapitoly a také omezené jazykové schopnosti autora neumožňují provést detailní srovnání historiografie o vzniku Československa s dějepisectvím o vzniku ostatních nástupnických států, proto se omezíme na komparaci historiografie československé (české a slovenské), polské a částečně maďarské, přičemž několik poznámek věnujeme také historiografii národů bývalé Jugoslávie. Začneme tou poslední. V Maďarsku, které vlastně nikdy nepřekonalo trauma Trianonu, převládlo nejprve v padesátých letech „hluboké mlčení“. V rámci potřeby distancovat se od „horthyovského fašistického režimu“ se stal zánik starých Uher a ztráty území způsobené Trianonem jakýmsi „tabu“, protože v rámci „bratrských vztahů“ mezi lidově-demokratickými zeměmi nebylo vhodné připomínat existenci maďarských menšin v sousedních státech. I maďarská historiografie kromě toho musela přijmout sovětskou periodizaci: nikoliv rok 1918, ale rok 1917 se stal „zásadním mezníkem“ pro maďarské dějiny, byť absurdita takového pohledu musela být každému zřejmá. Komunistický historik Aladár Mód se např. v knize „400 let bojů za nezávislé Maďarsko“63 věnuje rozpadu Uher nikoliv primárně z pohledu ztráty území, jako to činila starší maďarská historiografie, ale z pohledu revoluce, která (samozřejmě pod vlivem revoluce ruské) svrhla starý režim a nastolila socialistickou Maďarskou republiku rad; rozpad starého Uherska se tak mohl stát vítězstvím maďarského lidu i ostatních národností starých Uher, k čemuž ale bohužel kvůli porážce maďarského komunistického režimu československými a rumunskými vojsky a domácími maďarskými kontrarevolucionáři nedošlo. Trianon byl pak jen logickým vyústěním této kontrarevoluční politiky.64 Koncem šedesátých a počátkem sedmdesátých let se rozpad Uher a Trianon znovu stává předmětem historiografického výzkumu. Zánik starých Uher je vnímán jako ztráta a chyba, kterou způsobily tvořící se nacionalismy jednotlivých uherských národností; k takovémuto – jistě v zásadě správnému – názoru dospěl v roce 1977 např. Endre Kovács, který ovšem v podstatě opomíjí zásadní význam maďarizace pro celý proces.65 Po pádu komunistického režimu v Maďarsku dochází k jakémusi návratu k pohledům předválečného období. Rozpad historického Uherska se opět stává prožívaným neštěstím.66

63 Mód, A.: 400 év kizdelem az önálló Magyarországért. 7. kiadás, Budapest: Szikra, 1954.

64 Tamtéž, s. 536 –538. Třeba dodat, že ve starších vydáních své knihy (první vyšlo už v roce 1943, tedy ještě za Horthyho režimu) Mód takovéto hodnocení rozpadu Uher nemá. Poprvé se objevuje, a to v podstatě mírnější podobě, až v pátém vydání z roku 1948. K tomu viz: K tomu viz: Vörös, L.: Rozpad Uhorska, vznik Československo a Trianon…, s. 35 –36.

65 Kovács, E.: Szemben a történelemmel. A nemzetiségi kérdés a régi Magyarországon. Budapest: Magvető könyvkiadó, 1977, s. 523 –534.

66 K tomu podrobněji: Vörös, L.: Rozpad Uhorska, vznik Československo a Trianon…, s. 39 – 44.

Poláci byli roztrženi od roku 1795 do tří záborů – ruského, pruského (císařského německého) a ruského. Pro polské národní osvobození a obnovu polského státu byl rozhodující nikoliv zápas proti Rakousku-Uhersku, kde měli Poláci dobré postavení, ale proti Rusku, v jehož hranicích se od roku 1795 nacházela největší část historicky polského území, a potom proti císařskému Německu. Negativní vymezování se vůči Rakousku-Uhersku proto nikdy nebylo v polském prostředí zapotřebí a v historiografii je prakticky nenajdeme. V meziválečném období existoval v Polsku silný kult maršála Józefa Piłsudského, tvůrce a obnovitele samostatného Polska v roce 1918, a jeho legií, bojujících původně na straně Centrálních mocností. Tato tradice byla pro poválečné „lidové“ Polsko nevhodná, a proto existovala snaha ji pokud možno vůbec eliminovat anebo (později) alespoň oslabit.67 Polská historiografie a publicistika se přitom částečně opírala i o kritiku oponentů Piłsudského z řad národních demokratů a odpůrců tehdejšího režimu (tzv. režimu sanace).68 I v Polsku byla pod vlivem sovětské historiografie prosazovaná teze, že polská samostatnost je především důsledkem ruské revoluce. Polští historici se nicméně od roku 1956 těšili obecně mnohem větší míře intelektuální svobody a tak nebyli nuceni tuto tezi příliš exponovat. Navíc tato teze ve vztahu k Polsku se částečně zakládala na pravdě. Bylo ovšem pouze třeba nějak obejít fakt, že ruští bolševici vedení Leninem si ve skutečnosti samostatnost Polska představovali v podobě další socialistické republiky, která by se potom opětovně sloučila v podobě sovětské federace s Ruskem. Existuje také zcela evidentní souvislost mezi pohledem na představitele polského odboje za první světové války a politickým vývojem Polska od šedesátých let 20. století. V období politického uvolnění za éry „Solidarity“ v letech 1980 –1981 byl dokonce zčásti obnoven kult Piłsudského. Bezprostředně po vyhlášení výjimečného stavu došlo k částečnému návratu ke starším koncepcím, avšak nikoliv nějak výrazně, a už od poloviny osmdesátých let byli opět obnovitelé polské samostatnosti hodnoceni kladně. Posunem v tomto směru byla populární práce Olgierda Terleckého o meziválečném Polsku69 a vydání práce o Piłsudského názorech a činnosti od Bohdana Urbankowského.70 Samozřejmě, že po pádu komunistického režimu jsou tvůrci meziválečného Polska a především Piłsudski hodnoceni jednoznačně kladně.71

67 Viz např.: Migdał, S.: Piłsudczyna w latach pierwszej wojny światowej. Zarys działalności i ideologii. Katowice: Śląsk, 1961; Wójcik, W.: Legenda Piłsudkiego w polskiej literaturze międzwojennej. Katowice: Śląsk,1986, Małęcz, D.: Józef Piłsudski – legendy i fakty. Warszawa: Młodzieżowa agencja wydawnicza, 1986. K publikacím vydávaným v Polsku v osmdesátýcch letech je ale vhodné dodat, že generál Wojciech Jaruzelski, tehdejší stranický šéf, neměl k Piłsudskému negativní vztah a uznával jeho význam pro vznik samostatného Polska. Zřejmě i proto tehdy vyšly některé jeho politické úvahy a názory – viz: Piłsudski, J.: O państwie i armii. Wybrał i opracował Jan Borkowski. Warszawa: Państwowy Instytut Wydawniczy, 1985.

68 Leczyk, M. (ed.): Piłsudski i sanacja w oczach przeciwników. Wybór z pamiętników i publicystyki. Warszawa: Krajowa Agencja Wydawnicza, 1987.

69 Terlecki, O.: Z dziejów drugiej Rzeczypospolitej. Kraków: Krajowa Agencja Wydawnicza, 1985, s. 9 –30.

70 Urbankowski, B.: Filozofia czynu: światopogląd Józefa Piłsudskiego. Warszawa: Pelikan, 1988. Nové přepracované vydání viz: Józef Piłsudski. Marzyciel i strateg. Poznań: Wydawnictwo Zysk, 2014.

71 Wójcik, Z.: Józef Piłsudski 1867–1935. Warszawa – Rytm, 1999, Garlicki, A.: Józef Piłsudski 1867–1935. Kraków: Wydawnictwo Znak, 2008, Eckert, M.: Historia Polski 1914 –1939. Warszawa: Wydawnictwo Skolne i Pedagogiczne, 1990, Roszkowski, W. (Albert, Andrzej): Historia Polski 1914 –1997. 6. wyd., Warszawa: wydawnictwo naukowe PWN, 1998, aj.

V meziválečném období byly zdůrazňovány paralely mezi osvobozeneckým hnutím českým a hnutím rakouských Jihoslovanů, tj. Slovinců, Chorvatů a Srbů žijících v Rakousku-Uhersku.72 Paralely, které se opíraly především o spolupráci za války, nicméně nebyly tak přesné. Vznik Království Srbů, Chorvatů a Slovinců (Jugoslávie od roku 1929) v roce 1918 se totiž zásadně lišil od vzniku Československa v témže roce tím, že jihoslovanský stát byl vlastně jen rozšířením už existujícího samostatného srbského státu. Oficiální historiografie – a především historiografie srbská – vnímala samozřejmě vznik Jugoslávie jako přirozené završení boje za národní sjednocení.73 Meziválečná historiografie jednotlivých národů Jugoslávie, i když přes veškeré výhrady nový stát přivítala, musela s ohledem na limity dané královskou cenzurou tento stav reflektovat, avšak to neznamenalo, že jej skutečně akceptovala. Především u Chorvatů, kteří měli v rámci Uher zvláštní autonomní postavení, proto nebyl zánik Rakouska-Uherska vnímán jednoznačně pozitivně, jako v případě Československa.74 Královská Jugoslávie byla u Chorvatů a Slovinců vnímána především jako nutná ochrana před italským revizionismem, ohrožujícím v roce 1918 oba národy. Další rozdíl v porovnání s Československem se týká interpretace vzniku Jugoslávie v období komunistické diktatury. S ohledem na roztržku mezi Stalinem a Titem v roce 1948 nebylo třeba nijak zdůrazňovat význam bolševické revoluce pro vznik Jugoslávie.

72 Viz Paulová, M.: Jihoslovanský odboj a česká maffie. I. Chorvatská politika za světové války do otevření říšské rady ve Vídni 1914 –1917. Praha: Bečková, 1928. Viz též přepracované vydání: Paulová, M.: Tajný výbor (maffie) a spolupráce s Jihoslovany 1916 –1918. Praha: Academia, 1968.

73 Popović, V.: Istorija oslobođenja i ujedinjenja Jugoslovena. Sarajevo: Prosveta, 1923; Grisogono, P.: Jugoslávie sjednocená: od národního kmene a regionální koncepce k národnímu státu. Praha: Máj, 1935.

74 Viz Šišić, F.: Hrvatska povijest od najstarijih dana do potkraj 1918 g. I.-III. Zagreb: Naklada školskih knjiga, 1925.

Současná situace u národů bývalé Jugoslávie je rozdílná. Zatímco srbská vnímá i nadále zánik Rakouska-Uherska a vznik Jugoslávie jednoznačně pozitivně, chorvatská historiografie vnímá vznik královské Jugoslávie pozitivně především z hlediska ochrany hranic svého etnického území před italskými a částečně i maďarskými územními nároky, jinak se ale ke královské Jugoslávii chová s velkou rezervou a kriticky.75 Ovšem, i zde je vidět posun: v devadesátých letech, krátce po vzniku samostatného Chorvatska, v době občanské války, která byla v Chorvatsku označena za „vlasteneckou válku“ (domovinski rat), byl postoj k Jugoslávii mnohem kritičtější a význam vzniku Království Srbů, Chorvatů a Slovinců (Království SHS) byl minimalizován. Prakticky nic pozitivního nenašel na vzniku Jugoslávie např. Dragutin Pavličević (nar. 1932) ve svých „Dějinách Chorvatska“ (Povijest Hrvatske)76, kde podává příchod srbské armády do Záhřebu v roce 1918 prakticky jako srbskou okupaci77 a na vzniku Království SHS nevidí v zásadě nic pozitivního.78 Naproti tomu Ivo Goldstein, mnohem mladší chorvatský historik (nar. 1958) a odpůrce nacionalistického vůdce Franja Tuđmana, ve svých „Chorvatských dějinách“ (Hrvatska povijest), vydaných poprvé v roce 2004, vnímá vznik nového státu s mnohem většími sympatiemi, byť i on zdůrazňuje, že Chorvati s tradicí vlastní státnosti si rozhodně nepředstavovali Království SHS jako pouhé teritoriální rozšíření Srbska.79 Slovinská historiografie vznik Jugoslávie vnímá celkem pozitivně jako možnost dalšího a lepšího rozvoje Slovinců, především na poli kulturním a sociálním, který ovšem měl své meze dané centralistickým charakterem Království Srbů, Chorvatů a Slovinců a zejména potom Jugoslávie.80 Slovinský pohled na vznik Jugoslávie se tak poněkud blíží slovenskému pohledu na význam Československa.

75 Viz např. Goldstein, I.: Hrvatska povijest. Zagreb: Novi liber, 2003, s. 234 –239, týž: Hrvatska 1918 –2008. Zagreb: EPH Liber, 2008, s. 15 –35, Matković, H.: Na vrelima Hrvatske povijesti. Zagreb: Tehnička knjiga, 2006, s. 243.

76 Pavličević, D.: Povijest Hrvatske. 2. izmijenjeno i znatno prošireno izdanje, Zagreb: Naklada Pavličić, 2000. První vydání autor této práce neměl k dispozici.

77 Pavličević, D.: Historia Chorwacji. Poznań: Uniwersytet Adama Mickiewicza, 2004, s. 301. Polské vydání, které měl autor k dispozici, je překladem druhého chorvatského vydání.

78 Tamtéž, s. 317–330.

79 Goldstein, I.: Hrvatska povijest. Zagreb: Liber, 2003, s. 233 –241.

80 Viz např. Gašparič, J.: SLS (Slovenska ljudska stranka) pod kraljevo diktaturo. Ljubljana: Modrijan, 2007, s. 32–33.

Neznalost rumunského jazyka autorovi této knihy bohužel neumožňuje provést komparaci s rumunskou historiografií, pro kterou vždy byl a jistě i dnes je rozpad Rakouska-Uherska, připojení Sedmihradska a Bukoviny a vznik „Velkého Rumunska“ (România măre) velkým vítězstvím národní myšlenky. Nicméně i tak z uvedeného přehledu – byť jen částečného – vidíme, že pohled na rozpad Rakouska-Uherska je z nástupnických států zásadně kompatibilní jen u české, slovenské a polské historiografie, v případě bývalé Jugoslávie šlo v minulosti o kompatibilitu jen zdánlivou, trvající pouze do definitivního zániku Jugoslávie v roce 1991. Od té doby existuje poměrně zásadně odlišný pohled u historiografie chorvatské a částečně také slovinské.