Prodloužená jízda

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Václav Kopta

Prodloužená jízda – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mé rodině

Vzpomínky nás provázejí celým životem, zhmotňují naši minulost a zároveň představují jedinečné duševní vlastnictví. Bývají různé i hrůzné, hravé i dravé a – málo platné – často též matné či špatné. Někdy nás dokáží rozveselit, pobavit i namíchnout, jindy nám navodí tesklivou náladu, donutí k zamyšlení a nezřídka nám též proženou po zádech opravdový mráz.

Co však mají všechny společného, je jejich více či méně snadná přenositelnost slovem i perem, díky čemuž má čtenář či posluchač možnost nahlédnout do autorova nitra – a nijak při tom nezáleží na míře, do jaké jsou věrným otiskem skutečné minulosti a do jaké přikrášleny zručně připravenou směsí koření a přísad, popřípadě nastaveny vybraným krejčovským sádlem. Zásadním tvůrčím parametrem je totiž jejich lehkost, esprit, jímž dokáží svého čtenáře upoutat a současně rozpálit, přenést ho do středu dění a učinit ho tak přímým účastníkem. Dějový tok dobře vystavěné povídky se rozvine hned prvními slovy, aby vzápětí nabyl síly schopné strhnout sebou každého čtenáře, který se mu postaví do cesty.

A zrovna takovou sbírku povídek, psaných lehkým perem a skotačivým jazykem, třímáte právě v rukou. Předivo jejích příběhů je omamné jako dobře vyzrálé víno s tóny něhy i zdravého patosu, s přívlastkem „výběr ze vzpomínek“, zkrátka takové, k němuž přitiskneš svůj ret a neodtrhneš více. Měl jsem to štěstí, že jsem některé z raných příběhů, které se za časů našeho dětství odehrály na pražské Hanspaulce a v Libochovicích, prožil společně s autorem, a tak mohu s opravdovou radostí konstatovat, že jsou nejen umně utkané, ale i autentické tak, jak je tehdy psal sám život. A proto jsem přesvědčen, že se vám jejich poselství stane zdrojem bezuzdného pobavení a radosti.

Vítek Malinovský aka Teta Vydra

V Libochovicích, únor 2018

Pár slov úvodem

Čas letí jako bláznivý, já nechytím ho ani vy…, napsal v jednom ze svých písňových textů můj otec Pavel Kopta. V době, kdy tenhle hit v podání Karla Gotta zněl z rádií a gramofonů i několikrát denně, mně bylo krásných dvacet a naivně se mi zdálo, že lidský život je téměř nekonečný a smrti netřeba se obávat. Už tři roky nato, po nečekaném a předčasném otcově skonu, jsem začínal chápat, že je to s tou délkou našich životů (ostatně jako se vším) dost relativní. Dnes, když píšu tyto řádky a už začalo odpočítávání měsíců, kdy je mi ještě dopřáno psát v údaji o svém věku na konci -cet a nikoli -sát, je mi jasné, že čas je prevít a jedna z mála možností, jak mu vyrazit zbraň z ruky, je otočit se, nadechnout a zpříma se podívat svým vzpomínkám do očí.

Udělejte to jako já a budete překvapeni, kolik detailů a zdánlivě zbytečných maličkostí vám začne naskakovat na plátně vašich vzpomínek. Říkává se, že ten, kdo zapomene svou minulost, je odsouzen prožívat ji znovu, a já dodávám: Proč ne? Jedinečnost lidské paměti spočívá ve schopnosti selekce, a tak se mi při vzpomínce na sedmdesátá léta nevybaví Gustáv Husák a Lidové milice, ale vůně kávy v naší kuchyni v Libochovicích, bujarý smích mých rodičů a jejich přátel či některá z veselých historek naší rodiny, které si můžeme dík následujícím řádkům společně připomenout.

Hovnocuc

Bylo mi tak osm let a trávil jsem celé letní prázdniny, tak jako všechny předchozí, na chalupě v Libochovicích. Městečko ospale oddychovalo v čase odpoledního klidu a já kroužil jeho rozpálenými uličkami na zářivě červeném kole, které mi ze starších dílů sestavil můj bratr. Vzpomínám na krásnou odrazku, která se pohupovala na dlouhém drátu a vzbuzovala pozornost a závist kolemjdoucích. Jezdil jsem dokola stejnou trasu, protože jsem si představoval, že pracuju jako řidič Dopravního podniku města Libochovic a zrovna mám „odpolední“. Jedna ze zastávek byla ve dvoře hotelu Černý Orel. Profrčel jsem průjezdem, obkroužil dvůr a zabrzdil na zastávce. V duchu jsem si představoval, jak cestující vystupují a nastupují do fiktivního přívěsu za mým kolem, když vtom se kousek ode mě ozval mužský hlas: „Chlapečku, jdi kousek dál!“ Byl jsem ve věku, kdy zvědavost vítězí nad obavami z nebezpečí, a tak jsem reagoval tím, že jsem se i se svým novotou zářícím bicyklem posunul pouze o pár centimetrů od původního stanoviště. Jen kousek ode mě se rozeřval motor traktoru, k němuž byla připojena nevzhledná zapáchající cisterna, pro kterou naše krásná mateřština vykouzlila poněkud jadrný, ale velmi přiléhavý výraz: hovnocuc. Odporná tlustá hadice, připomínající hnijící ocas prehistorického ještěra, byla připojena z jedné strany k oné cisterně a její druhý konec byl zanořen v otevřeném jícnu jímky, které místní familiárně říkají misgrubna, ale pro lepší pochopení jí říkejme žumpa. Zcela zaplněná žumpa! Člověk ani nemusí být odborník na veřejné stravování a nemusí mít znalosti okresního hygienika, aby si při troše fantazie uměl představit, co takový tříhvězdičkový hotel v průběhu několika letních měsíců „vyprodukuje“ a čím onu temnou jímku zaplní. Nic pěkného to není, naopak, je tam mnoho ošklivého! 

 Až potud se vše odehrávalo v poklidu letní idyly, trochu narušené rutinní prací obsluhy oné fekální soupravy a hlukem běžícího agregátu. 

Od chvíle, kterou vám za okamžik popíšu, už vím, jak nepatrný zlomek sekundy stačí k tomu, aby se člověku od základu změnil život.

Řev motoru zesílil, z čehož jsem i já poznal, že odsávání začalo. Hadice sebou začala trhat jak útočící krokodýl a mnou projela snad poprvé v životě vlna adrenalinu a vzrušení z neznámé podívané. Hadice sebou škubala čím dál víc a zvukový doprovod upozornil obsluhu toho pekelného stroje na to, že něco není v pořádku. V jednom z ohybů se objevil zvětšující se nádor, pulzující v rytmu čerpadla, které se marně snažilo onu ucpávku odsát. Vzniklo něco, co by kožní specialista zřejmě nazval furunklem a jistě by navrhnul jeho odstranění. V tomto případě si hadice pomohla sama a narůstající tlak uvolnila nejjednodušším způsobem: Explozí! Až do tohoto okamžiku pro mě svět voněl létem, květinami v oknech i blízké zámecké zahradě, to vše doprovázel tichý cinkot půllitrů z blízkého výčepu a hrabalovsky veselý smích hotelových hostí. Myslím, že až do tohoto okamžiku jsem na oplátku světu voněl i já. Čistotou zářící městské dítě, vyzbrojené pouze červenými trenýrkami a cvičkami s tím pro chlapce hanebným jménem jarmilky. Tak málo jsem měl, a i o to jsem měl vzápětí přijít. Výbuch, kterým logicky vyvrcholilo ucpání sací hadice, rozmetal do širokého okolí vše, čím byla hadice v osudnou chvíli napěchována takříkajíc k prasknutí. Velkým štěstím byl fakt, že pevné součásti, kusy kovu a okruží mne minuly. Zbytek nikoli. Metamorfóza blonďatého anděla v apokalyptického vyslance pekel proběhla okamžitě. Pod nánosem všeho, co hotelová žumpa ukrývala, jsem zmizel nejen já, ale i to krásné červené kolo. Nezbylo nic, ani trenýrky, ani jarmilky. NIC!

Na to, co následovalo, vzpomínám jen v útržcích. Zmatené hlasy obsluhy, křik pávů ze zámecké zahrady a zběsilý tlukot mého srdce. Pak už to šlo rychle. V šoku jsem necítil ani bolest, ani příšerný odér, který jsem celou svou novou identitou vyzařoval, sedl jsem na to, co dříve bylo sedlem mého kola, a vyrazil na nejzmatenější cestu svého života. Za plného provozu a údivu všech obyvatel Libochovic jsem několikrát objel celé náměstí. Skoro jako bych se chtěl pochlubit svou nejnovější image. Ale důvod byl jiný. Byl jsem v šoku a miliardy bramborových a rajčatových slupek zabodaných v mém dětském těle pálily tak strašně, že jedině zběsilá rychlost mé jízdy dávala zdánlivě zapomenout na tu ukrutnou bolest. Nevím, jak dlouho jsem hledal domov, ale vzpomínám si, že jak naschvál u nás v onen den pracovala skupina zedníků, vesměs otců mých kamarádů. Maminka se na chvíli rozplakala, otec a zedníci se začali hystericky smát. Já řval jako pavián a otcův smích se zarýval do mých krvavých ran. K dovršení vší té hanby byla do středu našeho dvorku přistavena plastová vanička, v níž jsem býval hýčkán naposledy coby nemluvně, a za asistence všech, kteří se na novou libochovickou atrakci přišli podívat, jsem byl vysvlečen a podroben několikahodinové tortuře. Pinzetou mi byly vyňaty všechny slupky, zbytky z kuchyně, veškerá flóra i fauna… a mnoho dalšího. Postupně se mi navracela lidská podoba a zombie jsem připomínal už jen příšerným zápachem. Dlouho!

Po nabalzamování byly mé ostatky uloženy do postele a já dodnes vzpomínám na nekontrolovatelné záchvaty smíchu celé rodiny, všech příchozích návštěvníků a obávám se, že i celých Libochovic, které ke mně doléhaly až do chvíle, kdy jsem tvrdě usnul.

Myslím, že už se mi to asi nikdy nestane, ale jsem přesvědčen, že kdybych dnes zaslechl, jak na mě někdo volá „Chlapečku, jdi kousek dál!“, budu vědět, že musím poslechnout!

Poslední, prodloužená, sportovní jízda strýce Petra

Myslím, že v každé rodině se najde někdo takový. Někdo, kdo způsobí, že se při vzpomínce na něj začnete usmívat a vybaví se vám příhody a situace, které jste mohli prožít jenom s tímhle člověkem. V mých vzpomínkách je takovým člověkem jednoznačně strýc Petr! Srdečný, vzdělaný, vtipný a především statečný muž, jehož osud ani trochu nepřipomíná kapitoly z humoristického románu, ale naopak v mnohém nese rysy antické tragédie. Jeho životní cesta nebyla dlouhá a byla lemována válkou, procesy padesátých let, kriminálem, Chartou 77, ztrátou jediného syna a dlouhými roky strávenými v maringotce, se kterou coby geodet objížděl naši rozvinutou socialistickou vlast. Opravdu to nevypadá na velikou taškařici, ale posuďte sami…

Jsme zase v Libochovicích, nedlouho po mém fekálním incidentu, a je tu vrchol letní sezóny: svatovavřinecká pouť! Asi jediný čas, kdy se v ospalém městečku něco děje. Lunapark umístěný v městském parku u kostela, přímo na břehu řeky Ohře, praská ve švech, z reproduktorů duní hity skupin Smokie, Boney M a Olympik, o své místo na slunci tu mezi sebou soupeří zpěváci Rony Marton s Dušanem Grúněm. Nic vám ta jména neříkají? To je dobře. Konec sedmdesátých let se vší parádou! Já a se mnou všichni mí kamarádi, trávíme prakticky veškerý čas u kolotočů, většinou jen zevlováním, protože všechny finance určené na atrakce jsou už dávno v nenávratnu. A do téhle atmosféry ohlásil příjezd strýc Petr s tetou Mařenkou! Znovu je tu jistá podobnost s Bohumilem Hrabalem. Petrův příjezd totiž směle snese srovnání se zjevením strýce Pepina v Postřižinách. Petr nekřičel ani s Mařenkou nelezli na komín, ale děly se věci, které nás vyváděly z ospalé letní letargie.

Petr s Mařenkou si pronajímali domeček nedaleko nás, v bezprostřední blízkosti hotelu Černý Orel, v jehož restauraci trávili většinu času. Úměrně tomuto času pak také vyspávali, což byla jedna z atrakcí, kterou pro nás chlapce Petr s Mařenkou připravili. Z návštěvy u chrápajících oken se stal pravidelný rituál, který předcházel našemu rozchodu na oběd. Nezřídka se stávalo, že i po polední pauze rezonoval letní byt mého strýce radostným chrápáním.

Pouť byla v plném proudu, já bez peněz a Petr posílen lounským ležákem zatoužil po vzrušení z atrakcí, z nichž některé viděl poprvé. Znal jsem Petra dobře, a přestože jsem ho upřímně miloval, odcházel jsem s ním na pouť s určitými obavami. V podstatě kdykoli se Petr rozhodl, že budeme společně vyvíjet nějakou činnost, končilo to rozpačitě mým pláčem a Petrovými omluvami. Třeba fotbal. Jak nevinná zábava a v jak hrozných bolestech vždy končila. Já po vzoru Iva Viktora v bráně, Petr jako exekutor pokutových kopů. První dvě penalty jsem zneškodnil, třetí, na které si už strýc nechal záležet, zneškodnila mne. Zásah do hlavy nebo pro mladého muže daleko citlivější oblasti vždy naše klání předčasně ukončil. Nebyl v tom úmysl, jen nekontrolovatelná zbrklost a přebytek energie. Tak s těmito zkušenostmi jsem vyrazil se strýcem na svatovavřineckou pouť!

Za první pranýř naší hanby Petr zvolil lochnesku. Kaskádovitý kolotoč v podobě skotské příšery, honící se nahoru a dolů za svým vlastním ocasem, zpestřený basketbalem. Uprostřed byla totiž umístěna figurína vodníka držícího dva basketbalové koše, do nichž se účastníci divoké jízdy strefovali několika nafukovacími balóny, které se kutálely okolo v plachtě natažené uvnitř této atrakce. Samozřejmě že jim to komplikovala odstředivá síla, takže bylo nutné házet kousek před otáčející se koše. Ten, kdo se trefil, měl podle obsluhy nárok na bezplatnou jízdu. To vedlo k tomu, že o lochnesku byl docela slušný zájem. Ještě je nutné, abych vám prozradil, že atrakce stála hned na kraji, velice blízko řeky.