Život a doba gaunera

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Hana Pachtová

Život a doba gaunera: Na klepadle – e-kniha

Copyright © Pointa, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Hana Pachtová

Život a doba gaunera

Na klepadle

Život a doba gaunera

Na klepadle

Hana Pachtová

Redigoval Milan Bárta

Korektury Barbora Matýsková

Grafická úprava a sazba Monika Pavlovičová

Fotografie na obálce Jaromír Čejka

Vydala Pointa Publishing s.r.o.

Na Pankráci 1618/30, 140 00 Praha 4

roku 2019

První vydání. Počet stran 104

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Husova 1881, 580 01 Havlíčkův Brod

ISBN 978-80-907-5057-9 tištěná verze

ISBN 978-80-883-3512-2 ePub

ISBN 978-80-883-3513-9 Mobi

ISBN 978-80-883-3514-6 PDF

www.pointa.cz

V deset na klepadle

Béďa věděl, že je dobrý se mě držet. Řekli jsme si, že zdrhneme. Domluvili jsme se jasně: když bude někdo z nás připravenej, sedne si v deset na klepadlo. Jak se tam sejdeme, jdeme na vlak.

Když jsem se vrátil po dvaceti letech, nějak jsem si přes to sídliště zkracoval cestu. Najednou čumím, že to klepadlo tam furt je. Klepadlo jo, Béďa ne.

I když Béďu jsem od naší první cesty za svobodou oslovoval Frede, podle Freda Flocka, ať Béďa, nebo Fred…zpronevěřil se svojí zásadě držet se mě a ztratil se někde v Americe.

Už z porevolučního Československa jsem mu tenkrát volal od jeho táty. Že mu zaplatím letenku a všechno, co potřebuje, ať přijede. Jeho táta ho chtěl taky vidět. Ale nepřijel.

Předmluva

Píše se rok dva tisíce. Asunción je jediný město v Paraguayi s luxusním hotelem. Sedím v pohodlným koženým křesle hotelovýho loby a koukám na zaparkovanej Rolls-Royce někdy z roku šedesát, pěkně nabroušenej dráp dekadence.

K němu pomalu míří stařičkej elegán ve slamáku. Mohl se narodit na přelomu dvacátých a třicátých let dvacátýho století. Ptám se pingla, jestli neví, co je to za pohádkovýho dědu. Dozvídám se, že dědeček je z pohádky o Al Caponeovi a že už je padesát let v Paraguayi, kterou nemůže opustit. Mafián, co začínal u Al Capona, a ocitnul se tak na černých listinách všude možně.

Věděl jsem, že Paraguay nevydává ani za vraždy. Křeslo, kde jsem seděl, patřilo dědečkovi, stejně jako hotel, stejně jako golfový hřiště nebo tenisový kurty, na kterých pár let po tom hrál proti Paraguayi českej mančaft Davis Cup.

Taky tu čekám na limuzínu. Musí mě odvézt k policejnímu prezidentovi, aby si ode mě koupil zbraně pro státní paraguayskou policii.

Z klimatizovanýho auta jsem vylez do padesátistupňovýho pekla. Na ulici nevidím nikoho. Jedinej blázen, co se tu poflakuje, jsem já. Slunce by v tuhle hodinu vysušilo nejspíš i čerta. Přežily akorát všudypřítomný mouchy.

Vkročil jsem do státního neklimatizovanýho baráku bez výtahu. Prezident seděl v pátým patře. Peklo v kvádru a kravatě propuklo naplno už v prvním patře. Dofuněl jsem ale do pátýho.

Otevřu ten jeho kancl a dejchne na mě arktickej vzduch protekční klimatizace. Sednu si propocenej ke stolu a hadry, co mám na sobě, zamrznou do jednoho kusu ledu.

Načež se dovídám, že stát na zboží, co si u mě objednal, nemá prachy. Za ubohý tři miliony dolarů mu můžu nabídnout akorát tak jetý obušky na rozhánění demonstrantů. Nasraně odcházím ohřát se zpátky do pekla, a dokonce přikazuju šoférovi vypnout klimatizaci.

Tím pro mě obchody v Paraguayi končej.

Komu to píšu?

Válím se u bazénu a cvičím místní číšníky, protože to žádný číšníci nejsou. Jsou to spíš zemědělci navlečený do kvádra. Lidi na ně z lehátek marně mávaj, různě gestikulujou a pokřikujou, všechno marný. Chlápci v kvádrech si seděj v chládku, čuměj a evidentně postrádaj motivaci, zatímco mně dochází pití. Hodím s nimi řeč.

Kdo přijde, když zvednu ruku, a dotáhne to tak daleko, že budu mít svoje pití, dostane dolar. Zoufalý mávání ostatních hostů považujou dál za rozcvičku. Ale já si od tý chvíle nemůžu ani hrábnout bezelstně do vlasů, aby nepřiběhli minimálně dva. Vyjádřím teda vůči nim ještě svoji výtku ohledně hygieny. A pak už, když mi to pití nosej, do něj ani nestrkaj prsty.

Popíjím ve stínu u bazénu, nechce se mi koupat, nechce se mi v tom vedru, jako nikomu tady, nic. Myslím na dědu ve slamáčku. Nosí si před mýma očima v sobě příběhy, který neznám. Štve mě to.

Neměl bych asi podobně jednou štvát svoje kluky. Nenechám je v hluboký nevědomosti. Chci, aby věděli, kdo je jejich drahej tatínek. Napíšu to.

GATE 3

Leccos se o mně povídá. Ale třeba tahle letištní historka je pravdivá. Navazuje na jedno moje berlínsko-hamburský období. Ne, že bych chtěl něco tajit. Jen se tou dobou nedělo nic významnýho. Krom toho, že jsem strávil dost měsíců ve špitále. Do vyprávění jsem ho teda nezahrnul.

Potkali se cestou u GATE 3 dva dobře oblečení gentlemani. Po zdvořilostních frázích pronesených Hoch Deutsch se první zeptal druhého, odkud je.

„Jsem z Prahy.“

„Já z Berlína.“ Odpověděl první na nepoloženou otázku.

„Tam jsem taky bydlel.“

„Kde?“

Druhý vysloví jméno čtvrti.

„Odtud pocházím! Kdy jste tam bydlel?“ Zeptal se Pražana.

„Do toho požáru. Pak už ne.“

„Tam hořelo pouze před třiceti lety.“ Svraští obočí při vzpomínce. „Tenkrát tam podpálili bordel.“ Na Hoch Deutsch při tom slově zapomněl. Oba chvíli mlčí. Berlíňan pokračuje. Ale Hoch Deutsch zůstala kdesi vzadu. „Lidi uhořeli. Akorát majitel měl koule. Ten cvok skočil z posledního patra. Rozlámal si snad všechny kosti v nohách. Doplazil se po břiše přes ulici a dokázal se vyškrábat na zvonek u naší branky do zahrady.“

„Hmmm.“ Kýve hlavou ten z Prahy.

„Vy to víte?“ Překvapeně se ptá Berlíňan.

„Hmmm. To jsem byl já.“

Dětství

Říkaj o mně, že jsem prožil víc životů. Nejsem žádná kočka. Ale někdy se už fakt cítím jako unavenej zjizvenej kocour. Narodil jsem se léta páně 1955 v komunistickým Československu. Jestli se teď nějakej pitomec ptá, zda se tou dobou promenádovali po Václaváku dinosauři, odpovídám, že si je nepamatuju. Byl jsem novorozenec.

Takže znova. Narodil jsem se roku 1955 v komunistický Praze do starý katolický rodiny. Jako pátý a poslední dítě, benjamínek pro radost svojí mamince. Prvních pár let jsem funkci domácího štěstíčka zřejmě i plnil. Blonďatý kadeře rozkošnýho kloučka s blankytně modrými očičky rostly tam, kam chtěla moje maminka. A ostříhaly se, když moje maminka řekla. Miloval jsem ji.

Byla drobná blondýna. V uších nosila opravdový perly po babičce a držení jejího těla naznačovalo, co si myslí o tom, že by světu měla vládnout dělnická třída. Láskyplně pečovala o svoje růže a vůbec všechny kytky. Ve špatných časech je stříhala a prodávala ve Strašnicích před krámem, aby pomohla rodinnému rozpočtu.

Otec, stavební inženýr, živil pět hladových krků. Maso jsme mívali jen v neděli. Máslo nebo mléko mezi nás máma úzkostlivě dělila. Vůně těch prodaných kytek se nějak transformovala do jiných vůní v kuchyni.

A zrovna v týhle její kuchyni se zřejmě zrodilo moje celoživotní nadšení pro dvě věci, který mi pak vždycky nějak šly. První byla transformace jedněch věcí na jiný věci. Když teda říkám věci, myslím něco ještě nehmotnějšího, než je vůně kytek.

V životě jsem sice nečaroval, nechci si teda tahat kšandy, ale některý moje obchody by se daly k magii klidně přirovnat.

A druhá moje vášeň získaná v tý kuchyni bylo jídlo. Smysl pro lahodnost, touha po nebi v hubě.

Mám dojem, že číst jsem ještě neuměl, ale už jsem znal knížku, kterou měla máma věčně rozloženou na lince. Předčítala mi z ní, když vařila. Některým dětem se líbí pohádky, já hltal Magdalenu Dobromilu Rettigovou.

Jasně, že tam byly věty, který máma považovala za nepřístupný a četla je buď smutně, nebo zrychleně. Třeba: „Do kamen hodíme kostku másla, abychom získali prudký oheň.“ Kostku másla měla pro celou rodinu na tejden a do kamen se ji házet nikdy nechystala. Náš dům, kterej, jako celou ulici, postavil táta, měl už tenkrát zavedenej plyn.

Vařit mě, byť na plynu, začaly učit dvě skvělý kuchařky najednou: moje máma a Magdalena Dobromila. V tomhle oboru jsem se časem zdokonaloval všude, kde se našla skulina příležitosti. A z mojí záliby se záhy stalo vysoký kuchařství.

Jak se žije v Paraguayi

Což mi připomíná zase Paraguay. Když pro mě tenkrát skončily obchody s paraguayskou vládou, mohl jsem se s Hugem věnovat lovu pásovce, kterýho jsem se chystal upéct a sežrat.

Paraguayskej ministr turismu Hugo byl odjakživa bez turistů. Potřeboval se jen nějak živit, tak mu jeho tchán, paraguayskej prezident, zřídil ministerstvo turismu. Ani vážnej nedostatek turistů Hugovi nezabránil koupit pro paraguayský turisty za paraguayský prachy obrovskou jachtu.

Loď pak jakoby měla ošklivou nehodu. Stal se z ní papírově totální vrak a Hugo vrak dostal od státu darem za věrný služby. Bílá třicetimetrová jachta o dvou podlažích za čtyřicet milionů dolarů ještě pro jistotu přeplula z  Paraguaye do Argentiny po řece Paraná a pak do Brazílie, kdyby se náhodou dostal k válu zas někdo jinej. Ani Brazílie nevydává Paraguayi.

Ještě než odplula, tak Hugo oficiálně předváděl za ministerstvo turismu krásy jachty. Já, Hugo, pak paraguayský prezident, ministři a dalších dvě stě vyvolených do sebe lejeme šampaňský a dlabeme kaviár na plovoucím zámečku.

Dojem, že svět nemá chybu, nám pravda trochu kazí ubohý loďky místních rybářů, co v houfech obklopují jachtu. Lidi z nich na nás cosi pokřikujou. Evidentně se nám pokoušejí něco sdělit.

Osobně jim nerozumím ani slovo, tak se obávám, jestli se nás nesnaží varovat třeba před případným ledovcem. Ale prej nemusím mít strach. Jen protestujou proti zákazu lovu ryb, kterej vláda v dobrým úmyslu vydala. Obávala se, aby ve vodě zbyl ještě aspoň potěr. Ale rybáři momentálně asi nemaj co do huby, tak něco křičej na nás.

Jak jsem měl ochutnat pásovce

Zřejmě aby se Hugo podíval, jak takovej turista vypadá, navštívil před rokem dva tisíce Prahu. Honorární konzul Paraguaye Jindra ho vzal ke mně, protože jsem měl byznys a dělal jsem do zbraní.

Delegace šesti lidí, jejich ministr zahraničí, českej ministr kultury a poslanec našeho parlamentu se usadili v mým obýváku s velkým krbem a vanou na nohách. Nepamatuju se, co jsem tenkrát vařil, ale nebe v hubě asi přebilo lehce podivnej dojem z obrovský místnosti, o který nevíte, jestli je luxusní koupelna, nebo luxusní obývák. Měli jsme to tam s Martou rádi. A jestli jíme v koupelně, nebo se koupeme v obýváku, jsme fakt neřešili. Mělo to výhody. Z vany jste mohli pozorovat hořící krb i televizi.

Moji hosté pilně dlabali a spokojeně pili, než jsem vytáhnul třiapadesátku z Moravy. Přestože Marta nachytala ministrovu manželku, jak si na záchodě cpe do krku prst, aby se neskácela hned na začátku, nakonec popadali všichni. Spali jako šípkový Růženky až do odpoledne, kdy je sekretářky omlouvaly ze schůzky s českým ministrem zahraničí. Nadšení byli všichni.

Ale Hugo se zapřísahal, že nikdy nejedl nic lepšího a nic lepšího nepil. Za

moji pohostinnost slíbil na oplátku dovalit něco, co jsem ještě nikdy nejedl zas já. Nikdy jsem neměl pásovce.

O co méně měla Paraguay turistů, o to víc disponovala volně žijícími pásovci. Aspoň podle Huga. Jako v Česku běhaj všude králíci, tam maj pásovce. Bez problémů! Sebejistě mě vzal do první restaurace.

Vypadalo to na asi tak podobný drama, jako když si v Česku chce dát někdo vepřovej řízek. Ale pásovec z jídelního lístku někam utekl. Stejně v další a pak další restauraci. To už se Hugo nasral. Nemůže přeci nedodržet slib.

Vzal helikoptéru a letěli jsme nad Chaco, což jsou kilometry pustiny, kde se volně pohybujou krávy a normálně tam běhaj i pásovci. Letíme nízko. Hugo si připraví pušku, zírá na pláň pod sebou. Asi vyčkává pásovce vyplašený hlukem helikoptéry. Nic. Krávy nestřílí.

Přistáli jsme na nějaký farmě a vydali se opět sebevědomě na lov. Široký klobouky nás před tím šíleným vedrem zas tak úplně nechránily. Nikde žádnej strom, nikde žádnej stín. Všude suchá tráva a díry od pásovců. Prázdný díry. Hugo se mi zdál ve snaze udělat mi radost pořád urputnější a urputnější.

Já se sám sobě začínal už jen zdát. Už jsem nechtěl pásovce. Pak už jsem nechtěl nic, jen stín a sklenici s pitím v ruce.

Hugo pochopil, že jsem na dně a že moje rozpoložení není způsobený představou, jak neochutnám pásovce. Rok, kdy mi chtěl udělat Hugo radost, zmizeli pásovci z Paraguaye.

Takže nejen, že jsem pásovce nikdy nejedl, ale dokonce jsem pásovce nikdy neviděl. A jsem si jistej, že už pásovce do smrti vidět nechci. Ale to zase předbíhám.

Béďa a moje ukotvení

Přímo v naší ulici vyrostla základní škola. Sebrala nám sice rybníčky, kde jsme v zimě hráli hokej, ale potkal jsem v ní Béďu. Jeho matka tenkrát tvrdila, že ho jednou zabiju. Nevím, jestli se někdy dověděla, že jsem mu pozdějc párkrát zachránil kejhák.

Měl jsem dva o hodně starší bráchy. Učili mě chvaty a kam dát při rvačce ránu pěstí a kam kopnout. Béďu jsem nechtěl o své znalosti ochudit. Jenže se při výuce stalo, že upadnul přímo na ksicht a urazil si obě jedničky.

Taky jsem při hokeji jednou vypálil na branku, kde stál. Skončilo to otřesem mozku a šílenou modřinou, ale oko mu zůstalo. Moc se jeho mámě nedivím.

Pak si na mě už nedovoloval nikdo, i když důvod by si našli snadno.

Ke všemu moje čtvrtky patřily hodinám katechismu.