Výprava za diamantovým mečem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.computerpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Winter Morgan

Výprava za diamantovým mečem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Výprava za diamantovým mečem

Dobrodružná cesta světem Minecraftu

Winter Morgan

Překlad: Martin Herodek

Odpovědný redaktor: Roman Bureš

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

Copyright © Skyhorse Publishing

Minecraft® is a registered trademark of Notch Development AB.

The Minecraft game is copyright © Mojang AB.

This book is not authorized or sponsored by Microsoft Corp., Mojang AB, Notch Development AB or Scholastic Inc., or any other person or entity owning or controlling rights in the Minecraft name, trademark, or copyrights.

Translation © Martin Herodek, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

Objednávky knih:

www.albatrosmedia.cz

eshop@albatrosmedia.cz

bezplatná linka 800 555 513

ISBN tištěné verze 978-80-251-4945-4

ISBN e-knihy 978-80-251-4949-2 (1. zveřejnění, 2018)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

Vydalo nakladatelství Computer Press v Brně roku 2018 ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4. Číslo publikace 34 701.

© Albatros Media a. s., 2018. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

1. vydání

Výprava za diamantovým mečem

Kniha první

1

Život na farmě

Steve nikdy neriskoval. Žil si poklidně na své farmě, kde pěstoval pšenici, mrkev, brambory, dýně a choval čuníky. Odpoledne většinou strávil povídáním s kovářem Eliotem nebo knihovnicí Avery, kteří žili v nedaleké vesnici. Tam také měnil pšenici a uhlí za smaragdy.

Získanými smaragdy si postupně zdobil stěny svého domova. Jednoho rána se rozhodl zamířit do města a vyměnit přebytečné smaragdy za železo. Chtěl si vyrobit zbroj. Třebaže neměl v plánu ji použít, byl obezřetný – věděl, že by se mu mohla někdy hodit. A také rád vyráběl nejrůznější věci.

Eliot byl zrovna ve svém obchůdku, když Steve dorazil, a zeptal se příchozího: „Ahoj Steve, zase pro smaragdy?“

„Ne,“ vytáhl Steve svoje smaragdy. „Mám jich zbytečně moc, chtěl bych je vyměnit za železné ingoty.“

„K čemu potřebuješ železo?“ zeptal se Eliot a vyskládal několik ingotů na pult. „Stavíš dalšího Golema? Bylo to od tebe pěkné gesto postavit jednoho pro vesnici.“

„Díky. Chci si vyrobit železnou zbroj,“ odpověděl Steve.

„Chystáš se na nějakou dobrodružnou výpravu?“ nevěřil Eliot svým uším. Steve byl tím posledním, od koho by očekával, že si začne vyrábět zbroj nebo se vydá za nějakým dobrodružstvím.

„Doufám, že to nebude potřeba,“ odpověděl Steve, „jen mi to přišlo jako dobrý nápad, mít jednu doma. Pro všechny případy.“

„Užij si výrobu,“ předal mu Eliot železné ingoty.

Cestou zpět na farmu narazil Steve na knihovnici Avery. „Měl by ses zase stavit v knihovně, Steve. Máme spoustu nových knih.“

„Dnes ne,“ odvětil. „Budu si vyrábět zbroj.“

„To je něco!“ zvolala Avery. „Plánuješ nějaké dobrodružství?“

„Vždyť mě znáš,“ poznamenal Steve. „Rád bych se vyhnul všem problémům a zůstal co nejblíž svému domovu.“

„Dobrodružství se neplánuje, to se většinou prostě stane,“ dodala Avery, která přečetla snad každou dobrodružnou knihu v knihovně. Příběhy tohoto typu prostě milovala.

„Máš pravdu,“ usmál se na ni Steve. „Přesto bych chtěl mít doma zbroj a o dobrodružství si můžu číst v knihách.“

Ze železa si doma vytvořil zbroj. Zkusil si ji a prošel se v ní po domě. „Musím vypadat jako nějaký válečník,“ pomyslel si. Potom ji uklidil a vyrazil na krátkou procházku ještě před soumrakem. Steve nikdy nic nepodnikal v noci, věděl, že to je přesně ten čas, kdy by ho mohli napadnout plížilové.

Po chvíli chůze dorazil k oceánu. Zadíval se na to obrovské množství vody a přemýšlel, jaké země se asi rozprostírají na druhé straně. Nikdy však nenastoupil na loď, aby to zjistil.

Kdyby měl Steve vyprávět dobrodružný příběh, určitě by byl o tom, jak zkrotil ocelota. Ztracen v rozsáhlé, neprozkoumané džungli, obklopen hustými keři hluboko v neprostupném pralese spatřil zvíře pádící kolem něj k přerostlému trsu trávy. Jak tempo zvířete pomalu zvolňovalo, mohl rozpoznat jeho žlutou srst posetou černými a hnědými skvrnami. Byl to divoký ocelot.

Zelené oči ocelota pronikavě zíraly na Steva. Jeho srdce se skoro zastavilo napětím. Chtěl tuhle divokou šelmu zkrotit. Nabídl jí syrové ryby, po kterých hladový ocelot ihned skočil. S každým soustem se divoký ocelot měnil v krotké zvíře. Jeho srst postupně nabírala zrzavou barvu, až se z ocelota stala krotká, mourovatá kočka. Jeho ocas se smrsknul, což značilo, že už se vůbec nejedná o divokou šelmu. Steve jí dal jméno Snuggles. Byl by asi první, kdo by přiznal, že se se Snugglesem cítí na farmě bezpečněji. Jak totiž všichni ví, plížilové se ocelotů bojí. A Steve se bál plížilů.

Steve věděl, že když jste opatrní, vyhnete se všem plížilům, kostlivcům, pavoukům, rybenkám, zombiím a dalším nepřátelským mobům, jejichž jediným cílem je na vás zaútočit. Ve skutečnosti pomohl Steve zabezpečit vesnici před útokem zombií. Postavil hradbu kolem celé vesnice a rozmístil louče podél hlavní ulice tak, aby bylo veškeré území uvnitř opevnění dokonale osvětleno ve dne i v noci. Tak si mohl být jist, že zombie vesnici nenapadnou. Jak kovář Eliot zmínil, postavil Steve také Golema na ochranu. Postavil železné bloky a dýni na zem a sledoval, jak se drsné a mocné monstrum zvedá na nohy. Když Steve viděl, jak se tohle monstrum pomalu sune do vesnice, byl si zcela jist, že ochrání jeho i jeho vesnické přátele před zombiemi a dalšími moby.

Když zrovna nehájil svůj domov před predátory, trávil Steve čas výrobou uhlí ze dřeva. Uhlí měnil s Eliotem za krumpáče, jimiž mohl dolovat. Pšenici měnil s Johnem, farmářem z vesnice, za sušenky. Když narazil na zlato, obvykle jej vyměnil s Avery za knihy. Díky farmě a vesničanům měl vše, co by jen mohl potřebovat, a bezpečné místo, kde mohl ulehnout každou noc. Rád se vracel domů na farmu a poslouchal, jak Snuggles přede, když leží v trávě a odpočívá.

Jakmile se začalo smrákat, ulehl Steve do postele. Noc představovala nejzranitelnější čas; jak slunce pomalu zapadalo, stíny se prodlužovaly a dobře osvětlená místa se stávala tmavšími, dokud se vesnice nestala jediným natolik dobře osvětleným místem, že se do ní mobové neodvážili vkrádat. Ovšem za zdí bylo slyšet sténání zombií a zvláštní cvakavé zvuky vydávané pavouky. Když padla noc a nebyli jste ve své posteli, byl z vás víceméně jasný cíl. Dobře postavená postel vás však udržela v bezpečí až do rozednění. Na farmě byl Steve v posteli vždy s příchodem soumraku. Jednou viděl vysokého, tmavého Endermana s fialovou aurou, když zůstal venku za tmy. Věděl, že na něj nesmí zírat. Podařilo se mu utéct do bezpečí a poučil se. Když začne světlo slábnout, je čas jít domů. Není žádný důvod zbytečně riskovat.

Když Steve ležel té noci v pohodlí své postele, zaslechl podivné zvuky šířící se od vesnice. Vesničané se museli dostat do potíží. Jak Steve poslouchal sténání a zvuk praskajícího dřeva, mohlo to znamenat jen jediné – útok zombií! Snažil se přesvědčit sám sebe, že se mu to jenom zdá a vesnice je v pořádku. Zvuky však neutichaly. Představil si, jak vchází do vesnice a vidí její obyvatele měnit se v zombie, když kontroloval na budíku, kolik času ještě zbývá do rozbřesku. Cítil každé tiknutí hodin, které třímal v ruce, a slyšel křik vesničanů – věděl, že nemůže čekat a musí jim pomoct ihned. Eliot určitě nezapomněl, že si Steve chtěl vyrobit zbroj, a nejspíš na něj bezmocně čekal, až na zombie zaútočí.

S ostatními vesničany měl Steve také dobré vztahy. Měl je raději než ostatní průzkumníky, jako byl on sám, protože mu nemohli škodit a nemohli mu ublížit. Pracovali a žili pospolu ve vesnici, starali se o úrodu a vyráběli užitečné předměty, které by mohli s ostatními vyměnit za něco jiného. Řídili se osvědčenými pravidly, nikdy se nevzdalovali daleko od domova, pomáhali jeden druhému a nikdy nezasahovali do Stevova života. Záškodníci putovali krajinou a trávili svůj čas vymýšlením žertíků na ostatní průzkumníky. Všeobecně znamenali jenom potíže. Záměrně lidem škodili, aby je mohli okrást o nejrůznější věci. Někteří se zaměřili přímo na škození lidem, protože to považovali za zábavu a rádi ostatním ubližovali. Vyhodili do povětří celý dům nebo použili lži a lsti, požádali o pomoc a poté zaútočili. Steve nechtěl přijít o dům ani o své věci zrovna kvůli záškodníkům, proto byl velmi opatrný a nevěřil nikomu kromě přátel z vesnice. Ti teď čelili útoku zombií. Steve jim musel pomoct.

Snažil se přesvědčit sám sebe, že železný Golem je ochrání, zoufalé hlasy z vesnice ho však přesvědčily o tom, že Golem sám na zombie nestačí. Nebo co hůř, že se tomu železnému monstru něco stalo. Steve si vzpomněl na Avery a na knihy, které od ní dostal. Představil si, jak běží ulicemi ve své dlouhé bílé noční košili a zombie ji pomalu dohání. Přemýšlel, jestli zombie zničily i Johnovu úrodu, a nezapomněl ani na Eliota, který se určitě snaží před řádícími zrůdami schovat ve své kovárně.

Výkřiky sílily a myšlenky na jeho přátele napadené zombiemi mu vířily v hlavě. Věděl, že jim musí pomoct. Pokud něco neudělá hned, stane se jen ubohým zbabělcem, který nechal vesnici padnout. Musel se vzepřít všem myšlenkám a instinktům, které ho nabádaly vyhýbat se nebezpečí. Skopl ze sebe pokrývku a vyskočil z postele. Rychle zkontroloval pokoj, jestli v něm nejsou pavouci nebo plížilové, a namířil si to do komory, aby se připravil.

Poprvé si oblékl zbroj, kterou si vyrobil. Hřál ho pocit, že ji má, nikdy si však nepomyslel, že by ji mohl potřebovat. Steve byl naštěstí velmi dobře zásoben – přestože nikdy nebojoval, sbíral zbraně, meče a další nástroje na obranu. Vytáhl kompas, meč, luk a šípy ze svého arzenálu. Na chvíli se zastavil a vzal ještě speciální zlatý meč, kdyby ho náhodou potřeboval. Ruce se mu třásly, srdce bilo jako zvon. Měl strach. Tohle byl přesně ten okamžik, kterého se Steve vždy obával. Teď věděl, že je to doopravdy.

2

Něco se pokazilo

Před Stevovým domem byla černočerná tma přímo vyzývající nepřátelské moby k hostině. Nepřátelé postupně zdolávali obranné zdi obklopující vesnici a zaplavovali jednotlivé budovy uvnitř opevnění. Mnohé z loučí, které Steve rozmístil po celé vesnici, byly pryč. Před sebou spatřil mělkou jámu vypovídající o nedávné explozi plížila, což mělo za následek zničení světel a uvržení vesnice do temnoty. Jak Steve hledal cestu z domu, zalapal po dechu. Jezdec na pavoukovi šplhal po zdi jeho příbytku. Pavoukovy rudé oči žhnuly do tmy a na něm se tyčil kostlivec. Steve věděl, že jezdci na pavoucích jsou poměrně vzácní a mohli by ho zničit během chvilky. Pavouk měl perfektní zrak a kostlivec byl zkušeným lovcem, což z nich dělalo dvojnásobnou hrozbu. Steve cítil srdce až v krku, když sáhl po luku, nasadil šíp, zhluboka se nadechl a zamířil.

Během sekund kostlivec zaznamenal Steva a začal po něm střílet. Šíp letící přímo na Stevovu hruď se odrazil od zánovní zbroje. Steve se rozběhl směrem od pavouka, který seskočil ze zdi. Kostlivcovy střely tentokrát mířily na Stevovy nekryté nohy. Ten se za běhu tak tak vyhýbal dalším a dalším střelám. Otočil se a zamířil na pavouka, nepodařilo se mu však nepřítele zabít tak rychle, jak doufal. Vyhýbal se neustávajícímu dešti kostlivcových střel, natáhl svůj luk a vystřelil na pavouka ještě jednou. Musel ho zabít dříve než kostlivce. Samotný pavouk nezatížený vahou kostlivce by jej totiž vmžiku porazil.

Steve zpomalil a dal si se střelou na čas, než vypustil další šíp směrem k pavoukovi. Vžnnn! Zasáhl pavouka přímo do těla. Nestvůra padla k zemi a kostlivec byl odkázán sám na sebe. Ještě jeden přesný zásah a Steve kostlivce porazil.

Porazil jezdce na pavoukovi! Nikdy předtím neporazil tak těžkého soupeře. Sebral pavoučí oko a přidal ho mezi svůj arzenál, mohlo by se ještě hodit. Nabuzen energií z nedávného vítězství nad jezdcem na pavoukovi se vydal do vesnice bojovat proti zombiím. Teď z něj byl pravý bojovník.

Když se blížil k vesnici, vyběhl Eliot ze své kovárny a běžel mu naproti.

„Pomoc!“ křičel Eliot. „Ty jediný jsi ozbrojen, ty jediný je můžeš porazit.“

Steve věděl, že mu Eliot důvěřuje, uvědomoval si však, jak moc se Steve bál? Steve viděl, jak několik zombií obklopilo jednu z vesnických rodin, když se snažila otevřít dveře svého domu. Vesničané se chtěli skrýt, ale zelenooké zombie vyrvaly dveře všech domů, obchodů i hospůdek. Rozbily skleněná okna a strhaly střechy z malých domů. Nebylo, kam se schovat. Steve se chtěl po vzoru Eliota ukrýt v jeho kovárně, tak by se ale zachoval jen zbabělec.

Steve se poohlédl po svém dýňohlavém Golemovi. Nikde ho však neviděl. Přešel blíže k trávníku a tam uviděl obrovské železné tělo rozbité na zemi. Dýňová hlava ležela vedle jeho mamutích noh. Nějaký záškodník musel přijít do vesnice a zabít ho kvůli železu. Steve však neměl čas zabývat se teoriemi, co se stalo Golemovi. Musel čelit záplavě zombií, která postupovala jeho směrem.

Schoval se za silným stromem doufaje, že si ho zombie nevšimnou. Přesto však nebyl v bezpečí, jedna ze skupinek zombií postupovala rychle kupředu. Steve na ně zaútočil železným mečem, dvě potvory skolil jednou ranou. Po vyhrané bitvě s jezdcem na pavoukovi se cítil sebejistě a věřil, že i tenhle souboj bude rychle hotov. To se ovšem přepočítal. Každou minutu se objevovaly další a další zombie. Zraněné bestie přivolaly posily a Steve brzy čelil přesile. Věděl, že ho zbroj ochrání při boji, rostoucí počet zombií ho však přesvědčoval o tom, že by nemusel z boje vyjít vítězně. Jeho meče se navíc postupně opotřebovávaly, ten první už se dávno rozpadl a byl zcela k ničemu, další už pomalu dodělával.

Steve se bál o vesničany. Co když se mu nepodaří zombie zastavit? Co když se všichni vesničané promění v zombie? Ze všech předmětů, které se mu podařilo zachránit, neměl lektvar slabosti a neměl ani dost času vyrobit Kouzelné Zlaté Jablko – dvě položky nezbytně nutné k vyléčení vesničana proměněného v zombii. Možná by mohl jako přechodné opatření vyrobit železnou branku a umístit proměněné vesničany do ní. To by je ochránilo před zraněním, zatímco by se vypořádával se zombiemi. Čas však nebyl na jeho straně. Musel pokračovat v boji a doufat, že se mu podaří vymyslet způsob, jak vesničany zachránit.

Steve si rychle prošel dostupný arzenál a tentokrát zvolil luk a šípy. Střelbou se mu podařilo zasáhnout několik zombií, těch však byla celá armáda. Jeden luk a pár šípů byly v ostrém nepoměru se zástupy nepřátel. Steve potřeboval pořádný plán. Zvažoval vylákat zombie na útes k oceánu, moc rozumu přeci jen nepobraly. Snadno by je přelstil, aby popadaly do vody a utopily se. Nebyl si však jist, jestli se zombie může utopit, a navíc byl uvězněn ve vesnici s krvežíznivými zombiemi, jejichž počet rychle předčil počet vesničanů. A aby toho nebylo málo, každý napadený vesničan, který podlehl útoku zombie, se rázem proměnil také v zombii. Steve zahlédl místního řezníka, jak se ještě pořád v bílé zástěře, ovšem už proměněný v rozpadající se nestvůru, tlačí v zadní části davu, který na něj zrovna útočil. Jeho staří přátelé z vesnice už byli zombiemi připravenými zničit tu jedinou osobu, která se snažila je ochránit a zachránit. Byla to ztracená bitva. Steve se chopil příležitosti a vyrazil proti zombiím. Střílel na ně z luku a kosil je takovou rychlostí, že nestíhaly volat o posily. V okamžiku, kdy už si myslel, že má vyhráno, si v dálce všiml jedné zombie.

Jak se osamělá nestvůra blížila ke Stevovi, čirou hrůzou se otřásl. Na jednu noc měl vzrušení ažaž a i přes prokázané hrdinství se pořád bál. Jeho ruce se chvěly, když pozvedl luk a snažil se vystřelit. Když už se mu to povedlo, šíp pomalu doletěl k zombii a o notný kus ji minul. Šíp na zemi prasknul pod chodidlem potvory, jak se blížila k Stevovi. Ten cítil srdce až v krku, nemohl ale nechat strach zvítězit a zabránit mu v záchraně jeho přátel.

Vtom zaslechl Eliotovo volání o pomoc. Zombie ho musely zahnat do rohu. Steve ho nemohl nechat na holičkách. Teď potřeboval sílu a odvahu.

Steve odložil luk s šípy a popadl nejúčinnější zbraň, kterou u sebe měl, zlatý meč. Uchopil jej, ale zombie mu ho vyrvala z rukou a rozlomila vedví. Odhodila zbytky meče do trávy a začala se sápat po Stevovi. Bez možnosti použít další zbraň ze svých zásob byl Steve bezbranný. Začal proto před zelenookou noční nestvůrou prchat.

Běžel po známých ulicích, vběhl do Eliotovy kovárny a zabouchl za sebou dveře. Myslel si, že když Eliot obchoduje se smaragdy, mohl by získat nový meč, jímž by zombii porazil. Na to však už bylo pozdě. Eliot byl poražen a začal se měnit v zombii. Steve svého přítele zklamal. Byl z toho zničený a připadal si k ničemu.

Eliot se měnil v zombii a Steve jenom stál a se strachem zíral na svého přítele. Ten pohled mu lámal srdce. Tolik času strávil obchodováním a povídáním s Eliotem, který se teď měnil v noční nestvůru. Slyšel z dálky Avery, jak volá o pomoc. Už jednoho vesničana nechal na holičkách, nemůže dopustit, aby se to opakovalo. Musí ji zachránit.

Skříp! Prásk! Slyšel, jak dveře povolují pod náporem zombie. Přemýšlel, jak uniknout. Popadl krumpáč a začal kopat díru do země. Jak se dostával hlouběji, zaslechl, jak dveře povolily z pantů. Když zombie vstoupila do kovárny, měl již vykopaný tunel pod podlahou až doprostřed vesnice. Když se vynořil z ústí tunelu, obklopilo ho několik zombií. Podařilo se mu proklestit si cestu zástupem nepřátel a pokračoval ven z vesnice. Nestvůry ho však pronásledovaly. Aveřin křik sílil a Steveovi bylo jasné, že se musí do vesnice vrátit. To však momentálně nepřipadalo v úvahu.

Ohlédl se a viděl, že zombie jsou jen kousek za ním. Během útěku se mu podařilo několik z nich zasáhnout střelbou z luku. Jak prostupoval temnou nocí, díval se po místu, kde by se mohl schovat, brzy však nevěděl, kudy kam. V dálce zahlédl jeskyni. Přestože se jeskyní bál a nikdy v žádné nebyl, doufal, že by v ní mohl najít lávu. S tou by mohl zombie porazit. Nepřátelé se přibližovali, proto nepřemýšlel a přidal do kroku směrem k jeskyni.

Jedna ze zombií byla již Stevovi na dosah. Jak se blížila, třásl se Steve strachem a nešťastnou náhodou upustil hrudní plát své zbroje. Zkusil jej sebrat, ale silným úchopem mu jej zombie vyrvala z ruky a přiložila si ho k tělu. Poté zavolala na ostatní zombie. Hrudní plát ji proměnil v mnohem silnější nestvůru, se zbrojí byla nenapadnutelná. Měla dokonce i přilbici, což znamenalo, že jí na rozdíl od ostatních zombií, které sluneční svit spálí, denní světlo neublíží.

Obrněná zombie skočila na Steva, kterému se podařilo uhnout. Jako neozbrojený měl jedinou šanci na útěk. Ráno strávil dolováním a narazil na místo s lávou a vodou, takže měl s sebou dostatečnou zásobu obsidiánu na výrobu rámečku. Rychle skládal bloky černé jako uhel dohromady. Když je podpálil, fialová mlha zaplnila okolí. Portál do Podsvětí byl hotov. S krátkým ohlédnutím směrem k vesnici se Steve otočil a vykročil pryč od útočících zombií směrem k Podsvětí.

3

Dírou dolů

Steve se vznášel ve stavu beztíže, dokud nepřistál v rudé krajině Podsvětí. Na místě posetém jezírky horké lávy se neměřil čas na dny a noci jako v Nadzemním světě. Steve zkontroloval svůj kompas, aby našel správný směr, jeho střelka však neustále obíhala kolem dokola. Tady byly kompasy a hodiny úplně k ničemu.

Když přivykl všudypřítomné rudé záři, opatrně začal zkoumat nové prostředí. Tohle se nepodobalo žádnému místu, kam se kdy Steve dostal. Jeho oči si na neobvyklé osvětlení musely zvykat. Podsvětí bylo nebezpečné, překypovalo však spoustou zajímavých zdrojů. Houby tu trčely ze země a Steve si v dáli všiml lávového jezírka. Shýbl se k zemi, aby sebral houbu. Jejím zkvašením společně s okem pavouka, které měl ze souboje proti jezdci, mohl po přidání cukru vytvořit lektvar.

Ještě než stihl sebrat první houbu, zaslechl vysoký pištivý zvuk ďasa. Jeho bílé hranaté tělo s chapadly se vznášelo poblíž se zavřenýma očima.

Steve se rychle poohlédl po úkrytu, kam by se schoval. Kdyby vlezl příliš blízko lávovému jezírku, horká láva by ho zabila. Kolem nebyly žádné stromy, za které by se ukryl, nebo jeskyně, které by mu poskytly úkryt, než by ho ďas minul. Ďasové špatně vidí a nevšimli by si ho, kdyby se schoval v listí nebo za sklem, nic takového však v dohledu nebylo. Další možnost představoval návrat portálem, pak by ale musel čelit ozbrojené zombii. Nemohl se vrátit, dokud neměl připravený plán, jak osvobodí Avery, další vesničany a také sám sebe. Zkusil zůstat potichu doufaje, že ho ďas mine a nevšimne si ho. Na to však bylo pozdě. Ďas ho zaznamenal, otevřel své démonické oči a chystal se k útoku.

Ďas vypadal jako medúza s bílými chapadly vyrůstajícími zpod jeho břicha. Vydával cvrlikavý zvuk signalizující útok. Beze zbroje a meče se neměl Steve jak bránit a čelit útoku. Ďasova krvežíznivá tlama se otevřela, když vtom z oblohy začaly padat ohnivé koule. Plameny se leskly, jak jedna koule za druhou protínala oblohu Podsvětí. Steve neměl čas vyhnout se té ohnivé spoušti. Jedinou ranou pěstí zasáhl letící kouli a odrazil ji směrem k ďasovi. Ten vydal jen bolestivý skřek a vmžiku explodoval.

Steve si klestil cestu Podsvětím, prošel kolem vodopádu lávy, dokud nedorazil k Písku duší. Zatímco sbíral písečné bloky, všiml si v dáli za obrovským jezerem lávy majestátné pevnosti. V tom okamžiku dostal Steve nápad! V pevnosti budou určitě diamanty. Kdyby se mu podařilo je získat, mohl by vyrobit diamantový meč, s nímž by se mohl postavit ozbrojené zombii.

„Vezmu na to čtyřicet diamantů,“ prohlásil Steve nahlas, přestože neměl žádné posluchače. Chyběly mu rozhovory s Eliotem v kovárně a slyšet alespoň vlastní slova, i když nikdo nebyl poblíž, ho dokázalo trochu utěšit.

Odmlčel se a s velkou nadějí zvolal: „A z těch diamantů vyrobím nejmocnější meč na světě. Pobiju všechny zombie a zachráním vesnici!“

„Diamanty?“ ozval se z ničeho nic neznámý hlas. Steve už nebyl sám.

„Kdopak jsi?“ zeptal se Steve.

„Jsem Jack,“ odpověděl hlas a zpoza několika bloků se vynořila postava. Měla na sobě diamantovou zbroj.

„Panečku, ty máš diamantovou zbroj!“ Steve byl ohromen. Byl však také velmi opatrný, protože to klidně mohl být záškodník. Steve byl ale osamělý a toužil po společnosti.

„Když mi dáš jeden železný ingot, naučím tě cestovat Prázdnotou,“ řekl Jack.

Prázdnota byla částí Podsvětí zcela bez nepřátelských mobů. Steve slýchával, že je to jediný bezpečný způsob, jak cestovat v této strašidelné krajině.

„Jen za jeden ingot železa?“ Steve byl překvapen – to byla hodně směšná cena za něco tak významného.

„Ano,“ odvětil Jack a Steve mu předal ingot.

Najednou vytasil Jack diamantový meč a přikročil ke Stevovi. Ten uskočil zpět.

„Chci všechno, co máš u sebe,“ požadoval Jack. „Hned!“

Modrý meč se v rudé krajině Podsvětí jenom blýskal. Steve se rozběhl k lávovému jezírku, nemohl však uniknout. Znamenalo to utonout v horké lávě, nebo podlehnout Jackovu meči.

Najednou uslyšeli Jack se Stevem cvrlikavý zvuk. Byl to ďas. A střílel po nich. Jack se rozběhl, aby se vyhnul ohnivé střele, strčil při tom do Steva a zakopl do jezírka s lávou. Steve mu chtěl sebrat diamantový meč, na to už ale bylo pozdě, byl celý pokryt lávou. Sáhnout byť jenom po konci rukojeti znamenalo ošklivé popálení, nebo dokonce smrt. Navíc na to ani neměl čas, protože na něj útočil ďas.

Steve rychle popadl luk a jedinou střelou srazil ďasa k zemi.

„Mám tě!“ křikl Steve poté, co se ďas odporoučel k zemi. Poté se nervózně porozhlédl, maje na paměti události, když naposledy křičel tak nahlas. Obával se dalších záškodníků, musel se rychle připravit.

Steve se poprvé setkal se záškodníkem a vyvázl z toho živý. Poté, co porazil ďasa, se cítil sebejistě. Pokračoval v chůzi směrem k mostu přes obrovské jezero lávy. Minul obrovské sloupy z netheritových cihel, které se vzpínaly až k nebi. Na zemi hořely malé ohně, aby se jim vyhnul, musel je Steve přeskočit. Dával si velký pozor, kam šlape, protože v Podsvětí se může stát cokoliv. Blížil se k pevnosti, ve které, jak doufal, najde diamanty a pak bude moct osvobodit své přátele.

Když přeskočil malou tůňku lávy, vyskočila prasozombie připravená na něj zaútočit. Růžové prase s hranatou hlavou a tlejícím masem bylo ozbrojeno mečem a chystalo se k útoku.

„Já se těch zombií snad nikdy nezbavím!“ pomyslel si Steve, když hbitě postavil třícihlovou zeď na ochranu před prasozombií. Poté vyskočil a srazil nestvůru k zemi. Jeho akce přivolala skupinu dalších prasozombií připravených ho sejmout. Z dlažebních kostek postavil budku se čtyřmi zdmi a uprostřed nich vykopal jámu. Vydolované bloky použil k útoku. Z každé poražené prasozombie vypadl železný ingot, které Steve rychle posbíral a vyrobil z nich meč.

Ozbrojen novým mečem pokračoval do pevnosti pro diamanty. Vysoko nad ní se vznášel Ohnivák. Ohnivé tělo hlídkovalo nad pevností a jeho černé oči upřeně pozorovaly Steva. Ten rychle popadl jeden netheritový blok na ochranu před ohnivými střelami, které na něj strážce pevnosti začal chrlit.

Ohnivák se rozmnožil! Najednou se objevili další dva a oba na něj také stříleli. Ohnivé střely dopadaly nebezpečně blízko Steva, skoro zničily jeho nový meč. Z jednoho Ohniváka vypadla Ohnivá hůl. Steve ji rychle sebral, bude se hodit při přípravě lektvarů. Jen tak tak se vyhnul dalšímu výbuchu. Jedinou šancí, jak přežít tento nájezd Ohniváků, bylo vyrobit Kouzelné Zlaté Jablko. Chtěl ho vyrobit po návratu do vesnice, aby vyléčil Eliota, teď to ale musel udělat hned. Kouzelné Zlaté Jablko má mimo jiné moc ochránit lidi na pět minut před ohněm. V této chvíli byl Steve přímo zavalen horkem. Výroba Jablka je náročná a nákladná, jak však kolem něj létaly plameny, byla to jediná možnost. Steve vyrobil Kouzelné Zlaté Jablko z bloku zlata a jablka ze svých zásob a jedním soustem ho zhltl. Tím si zabezpečil ochranu na pět minut.

Boj se třemi Ohniváky před pevností byl závod s časem. Jejich síla byla oslabena díky Jablku, pořád to ale byli velmi zdatní bojovníci, jejichž jediným cílem byl Stevův pád. S železným mečem rozpoutal Steve hotové peklo a postupně Ohniváky porazil. Z každého z nich vypadlo několik bodů zkušenosti, které Steve ihned posbíral. V záři čerstvého vítězství vstoupil do pevnosti.

Hradby pevnosti zdobily světlitové bloky. Žluté světlo vycházející z půlbloků se odráželo od netheritových bloků a osvětlovalo místnost. Tato atmosféra dodávala pevnosti dojem impozantnosti i pohodlí. Steve nikdy neviděl nic tak nádherného. Rychle zkontroloval, jestli se poblíž neschovávají další ohniváci, žádného však nenašel. Ďasů se bát nemusel, ti totiž nemohou žít uvnitř uzavřených prostor. Stěny byly navíc postaveny z materiálů, které odolaly výbuchu ďasa. Steve si mohl konečně odpočinout a vstřebat pocity, kterými na něj pevnost působila. Uprostřed místnosti si všiml obrovského schodiště z netheritových bloků s pískem duší. Bradavičník vyrůstal ze země na obou krajích schodiště.

Steve sešel několik schodů a natáhl se, aby posbíral bradavičník. Ten je totiž základní surovinou hned několika lektvarů. Když natahoval ruku, aby sebral první trs, zpoza zdi se vynořil další ohnivák. Steve rychle vydoloval netheritový blok a postavil před sebou ohnivzdornou ochranu, než jednou ranou meče skolil ohniváka k zemi.

V okamžiku, kdy ohnivák vydechl naposledy, viděl tmavě červenohnědou kostku vyskočit z blízkého jezírka lávy doprostřed schodiště. Její oči vypadaly jako malé plamínky a na několik okamžiků byl Steve doslova uchvácen. Ještě nikdy neviděl lávovou kostku, jejíž oči ho přímo hypnotizovaly. Steve si byl moc dobře vědom, že je to pořád nepřítel, kterého musí zlikvidovat. Rychlým švihem meče rozťal kostku vedví. Rychle k polovinám přiskočil a každé z nich uštědřil několik ran, dokud si nebyl jist, že je po nich. Lávová pěna pomalu vytékala ze zbytků kostky a Steve ji rychle sebral kvůli hodnotě, jakou v Podsvětí měla.

S očima na pozoru před nepřátelskými moby pokračoval Steve pevností a hledal vzácné diamanty. Místnosti byly však úplně prázdné. Zřejmě tu byl jiný průzkumník před ním a všechny poklady sesbíral. Všiml si ohniváků, jak se objevují v místnostech, to už ale byl na cestě zpět z pevnosti do otevřené krajiny Podsvětí. Pevně doufal, že najde další pevnost, ve které by mohl mít s diamanty více štěstí.

Jediné, co Steve zahlédl široko daleko, byly jezera lávy a planoucí ohně. Najít další pevnost by mu mohlo zabrat i několik dní a pomalu mu docházely zásoby. Nemohl v Podsvětí zůstat a pokračovat v hledání. Musel se vrátit do Nadzemního světa, kde by porazil několik krav a doplnil zásoby jídla. Nemohl použít portál, jímž se do Podsvětí dostal, protože by se vrátil zpátky přímo mezi zombie. Musel vytvořit další portál, což znamenalo, že se objeví někde úplně jinde. To ho trochu polekalo, byla to však jeho jediná možnost.

Steve sestrojil rám za použití většiny obsidiánu ze svých zásob. Zažehnul jej a vkročil do portálu. Neměl ani ponětí, kde se objeví. Chyběla mu jeho farma a Snugglesovo předení. Pevně doufal, že jeho domov i ocelot na něj budou čekat, až se vrátí do Nadzemního světa. V koutku duše se obával, že by už nikdy nemusel najít cestu zpět. Během přenosu mezi dvěma světy zavřel oči a představoval si, že je ve své staré pohodlné posteli.

4

Chrám a lovci pokladů

Steve otevřel oči a všude viděl prach. Nebyl to ale až tak úplně prach. Byl to písek a zdálo se, že se táhne až donekonečna. Ocitl se na poušti, daleko od známého prostředí své farmy nebo vesnice. Ihned ho přepadly obavy, co bude jíst. Vypadalo to, že je v holé pustině. Kolem dokola nebylo vůbec nic. Slyšel o lidech, kteří skončili v poušti – hledali přeludy a ztratili se na rozsáhlých pláních. Mohl si postavit příbytek z pískovcových bloků. Obával se však nedostatku jídla, a tak se vydal pouští s nadějí, že se mu podaří něco najít.

Žlutohnědé bloky ho skoro oslepovaly. Vyškrábal se na vrchol hromady pískovcových cihel, aby se rozhlédl, jestli v dáli neuvidí vesnici. Neviděl však vůbec nic. „Tohle je konec,“ začal uvažovat. Už už byl připraven zemřít, což by ho vrátilo zpět na jeho farmu. Kdyby se to stalo, asi by ho jenom doma napadly zombie. Plahočil se však dál pustinou a doufal, že spatří nějaké známky života.

Když už se vzdal naděje, začal kopat. Kdyby se mu podařilo získat několik bloků pískovce, mohl by si postavit dům a začít nový život v této nehostinné a pusté krajině. Pomocí krumpáče se propracovával hluboko pod povrch. Po chvíli kopání narazil na obrovský čtverec. Byl to chrám! Tam by přece mohly být poklady! A možná i diamanty. Vykopal díru doprostřed pouštního chrámu, který vypadal jako egyptská pyramida. Když vstoupil dovnitř, zaslechl hlasy. Nebyl tu sám.

„Kdo je tam?“ zakřičel Steve chvějícím se hlasem. Nedostal však žádnou odpověď. Slyšel šepot a obával se možného útoku.

„Kdopak jsi?“ zvolal Steve ještě jednou. Odpovědí mu bylo hrobové ticho.

Z ničeho nic se zpoza pískovcové stěny vynořily tři osoby – dva chlapci a jedna dívka.

„Henry, nic mu neříkej,“ křikl chlapec v modré kožené zbroji a modré přilbici na dalšího člena, který svíral krumpáč a byl oděn ve zlatou zbroj i přilbici.

„Maxi, každý přece ví, že jediným důvodem, proč lidé lezou do chrámů, je hledání pokladů,“ odvětil Henry svému příteli v modrém.

„Budeš mu muset věřit,“ zašvitořil třetí člen skupinky oblečený celý v růžové kůži.

„Proč bychom měli, Lucy?“ zeptal se Henry otráveně.

„Vy jste lovci pokladů?“ zeptal se Steve skupinky. Po setkání se záškodníkem v Podsvětí byl podezřívavý vůči všemu a všem.

„Možná,“ odpověděl Henry důrazně.

„Seš sám?“ zeptal se Max Steva.

„Ano,“ odpověděl Steve a doufal, že nenarazil na tlupu záškodníků, která by ho zabila, nebo mu aspoň pořádně otrávila den. Neměl však u sebe nic cenného, protože všechno zlato spotřeboval na Kouzelné Zlaté Jablko, a padal hlady.

Prohlédl si tříčlennou skupinku a bylo mu jasné, že jim bude muset věřit a přidat se k nim. Nic jiného mu nezbývalo.

„Jak chcete poklad získat? Víte přece, že je chráněn pastmi,“ řekl Steve.

„To si piš, že to víme. My jsme profíci,“ odvětil Henry.

„Chceš se přidat? Rozdělíme si kořist,“ nabídla Lucy.

„Když jste takoví experti, na co potřebujete mou pomoc?“ vyzvídal nedůvěřivě Steve.

„Protože je nám tě líto,“ usmála se Lucy.

„Naše motto je čím víc, tím líp. Baví nás získávat nové přátele,“ řekl Max.

Henry se podíval zbylé dva lovce pokladů. „Možná bychom ho měli nechat na pokoji. Třeba je to záškodník. Jak mu můžeme věřit?“

„Vypadá mile,“ nadhodila Lucy.

„Jak to můžeš říct?“ zvolal Henry šokovaně. „Vždyť jsme ho teď potkali.“

„Máš pravdu, mohl by to být záškodník, řekla bych ale, že se nás spíš bojí,“ dodala Lucy na obranu.

„To je pravda, může to na nás ale hrát. Mohl by to být vychytralý záškodník.“ Henry nikdy nikomu nevěřil, nebylo však ani mnoho těch, kteří kdy věřili jemu.

„No, je jenom jeden způsob, jak zjistíme, jestli náhodou není záškodník. Musíme ho nechat s námi pracovat,” řekl Max.

„Odkud jsi?“ zeptal se Henry Steva.

„Žiju na farmě kousek od vesnice. Opustil jsem ji po útoku zombií,“ odvětil Steve skupince.

„Na farmě?“ zeptala se Lucy.

„Jo, na farmě. Pěstuju pšenici, mrkev, brambory a dýně a taky chovám několik čuníků.“

„Mrkve?“ Henryho oči se úplně rozzářily. Mrkve byly velmi cenné a Henrymu muselo být jasné, že Steve bude mít na farmě velké zásoby. To znamenalo, že Steve má svou cenu.

„Ano, mám velký dům.“ Steve nechtěl, aby to vypadalo, jako že se vychloubá, byl ale hrdý na svůj majetek. Měl víc než šest pokojů a spoustu postelí. Měl tolik jídla, že se mohl postarat hned o několik dalších lidí. Těžce pracoval, aby toho všeho dosáhl, zakázal si ale prozradit zbytečně moc. Všimnul si záblesku v Henryho očích a vůbec se mu nelíbil.

„Máš nějaké volné pokoje?“ zeptala se Lucy.

„Ano, mám jich rovnou šest.“ Odpověděl Steve a bezdůvodně dodal: „A mám taky ocelota Snugglese.“

„Pěkný,“ přitakala Lucy.

„Když tě necháme jít s námi, vezmeš nás na svou farmu?“ zeptal se Henry s úsměvem.

„Klidně, jenom se obávám, že bude zabraná zombiemi. Když jsem pomáhal vesničanům, upustil jsem svou zbroj a teď tam řádí jedna zombie ozbrojená.“

„Ozbrojené zombie jsou těžcí soupeři,“ zhodnotil Max. „Já vím!“ přitakal Steve.

„Pomůžeme ti zombie porazit,“ řekl Henry.

„Mám plán,“ nadhodil Steve. Už zjistil, že proti zombiím nemůže bojovat sám, a protože neměl nic, co by mu lovci mohli ukrást, musel jim věřit. Potřeboval pomoc. Svěřil se jim proto se svým plánem, jak s pomocí čtyřiceti diamantů bude schopen vyrobit nejmocnější meč.

„Perfektní nápad,“ usmála se Lucy.

„Jdeme do toho,“ řekl Henry.

„Proč?“ nemohl se Steve ubránit podezření.

„Náš domov byl zničen a raději hledáme poklady, než abychom si postavili nový. Kdybychom žili na tvojí farmě, mohli bychom se vydávat na nekonečné honby za poklady,“ řekl Henry Stevovi.

„A Max je zkušený bojovník,“ dodala Lucy. „Toho určitě chceš mít na své straně.“

„Tak dobře!“ zvolal Steve. Rozhodl se jim věřit a brát je jako přátele. Jak však postupovali hlouběji do chrámu, uvědomil si, že to může být i past.

5

Nástrahy

Lucy náhle zakřičela.

Steve se podíval dolů a málem spadl do jiné komnaty. Když se podíval na její podlahu, byla pokryta devíti bloky TNT a barevnou vlnou.

„To je nášlapná deska,“ vysvětlil mu Max. „Tys ještě v chrámu nikdy nebyl, že?“

„Ne,“ odpověděl Steve pokorně. „Nikdy jsem nebyl dál než ve vesnici kousek od farmy. Až doteď. Od útoku zombií jsem už stihl zastávku v Podsvětí…“

Max ho přerušil: „Tys přežil v Podsvětí?“ „Působivé!“ zhodnotila to Lucy.

„Já jsem byl všude,“ pronesl Henry sebejistě. „A ukážu vám, jak to chodí. Zaprvé, nešlapejte na desku, jinak jste nadobro ztraceni.“

„Musíme se prokopat kolem,“ naznačila Lucy a všichni začali kopat hluboko pod chrám v naději, že narazí na truhly s poklady.

„Doufám, že v těchhle truhlách budou diamanty, ze kterých vyrobíme meč,“ řekl Steve. Byl přímo nadšený.

„Nemůžeme mluvit o tom, co najdeme. Musíme se plně soustředit na to, abychom se tam vůbec dostali. A to vyžaduje notnou dávku umu,“ řekl Max.

„Vlna a TNT z té nástrahy by se nám mohly hodit později,“ navrhla Lucy.

„Dobrý nápad,“ dodal Henry. „Rozhodně nejsou bezcenné, a navíc je to obrovská sranda vyhodit něco do povětří.“

„Henry!“ okřikla ho Lucy. „Tady nejde o vyhazování věcí do luftu, ale o nalezení pokladu.“

Steve rád poslouchal jejich vzájemné škádlení. Strávil až moc času o samotě a až moc dobře si uvědomoval, jak důležité je mít přátele. Obzvláště pokud jsou to průzkumníci a dobrodruhové jako on. Jeho noví kamarádi mu pomohli – bez nich by se nášlapné desce nevyhnul. To se nedalo říct o vesničanech. Steve jim mohl pomoct, nikdy však nemohl čekat stejnou službu na oplátku, přece jenom byli bezbranní a nemohli se postavit nepřátelským mobům.

Skupinka si dolovala cestu kolem pasti stále hlouběji. S obrovskou ránou se propadli do další komnaty. Steve zvedl hlavu a podíval se vzhůru. Uviděl hořící pochodně kolem dokola celé místnosti. Jak si hledali cestu samým srdcem chrámu, dávali velký pozor na nástrahy a pasti a pomalu postupovali v tomto neznámém prostředí.

„Blížíme se k pokladu!“ naznačil Max.

„Musíme být opatrní,“ připomněl Henry. „Pokud odpálíme TNT, nejen že tady zařveme, ale navíc odpálíme čtyři truhly s pokladem a zničíme tak svoji kořist.“

Steve byl ohromen Henryho znalostmi při honbě za pokladem. Skupinka se pomalu prokopávala blíže k tajné komnatě a dávala velký pozor, aby neodpálila nějakou výbušninu. Když svými krumpáči udeřili do stěny chrámu, pískovcové cihly se jim sesunuly k nohám. Opatrně vešli do obrovské tmavé místnosti plné pískovcových cihel a se čtyřmi otvory blízko sebe. Henry přistoupil k prvnímu z nich, ostatní ho rychle následovali. Byl však prázdný! Další dva jakbysmet. V posledním na ně naštěstí čekala truhla s pokladem.

„Ustupte!“ varoval Henry ostatní.

Skupinka stála naproti zdi. „Co se děje, Henry?“ zeptal se Max.

„Nevěřím tomu. Proč by tu někdo nechával jedinou truhlu s pokladem? To přece nedává smysl,“ vysvětlil Henry.

„Myslíš, že je to past?“ zeptala se Lucy.

„Nevím, nechci to ale riskovat. Myslím, že bychom to měli nechat na pokoji,“ odpověděl Henry.

„Henry má pravdu,“ postavil se Max za kamaráda. „Kdybychom tu truhlu otevřeli a byla plná výbušniny, mohla by explodovat a zabít nás.“

Steva zajímalo, jestli je zabití až tak špatné. Objevil by se doma ve své posteli a všechno tohle by byly jenom vzdálené vzpomínky. Pak si ale vzpomněl na zombie.

„Chci se podívat, jestli tam nejsou nějaké diamanty,“ oznámil Steve skupince.

„Nestojí to za to.“ Řekl Max.

„Já těch čtyřicet diamantů ale fakt potřebuju. Musím zachránit vesnici a to bez pořádnýho meče nesvedu,“ vykřikl Steve.

„Chápu, že ten meč potřebuješ, takhle ho ale nedostaneš. Takhle skončíš jenom špatně,“ chlácholila ho Lucy.

„Už jsme to zažili. Věř nám, víme, jak moc se to může zvrtnout,“ doplnil Henry.

„Diamanty jsou taky poměrně vzácné. Kdybychom truhlu otevřeli, měli štěstí a nevybouchli, nejspíš bychom našli tlející maso a zlato,“ řekla Lucy. Chtěla Stevovi pomoct pochopit, jak to při lovu pokladů chodí.

Steve přešel k truhle.

„Stůj!“ zakřičela na něj Lucy. „Nějaký záškodník ji mohl upravit, aby vybouchla!“

Max se podíval na svůj kompas. „Všichni si zapamatujte, kde jsme, pro případ, že by nás něco zabilo. Musíme vědět, jak se zase najít.“

„Mám souřadnice,“ oznámila Lucy skupince.

„Hele, myslíš, že jsem na hlavu, abych to otevřel? Na rozdíl od vás nesnáším, když mě něco zabije,“ bránil se Steve. „Proč si to neotevřete sami?“

„Neradi zbytečně riskujeme. Nikdo by neopustil samotnou truhlu, jedině že by to byl záškodník a přidal do ní nějakou nástrahu,“ řekl Henry.

Steva děsně zajímalo, jak toho může Henry tolik vědět o záškodnících.

„Pojďme pryč. Další chrám by nemusel být daleko a v něm už by mohly být nějaké poklady,“ navrhl Henry ostatním.

„Budeme se řídit mapou. Vytáhněte si kompasy,“ instruovala je Lucy. Ještě než se však stačili vydat k odchodu, podlaha se pod nimi propadla a čtveřice padala neznámo kam.

6

Kobky a výbuchy

Žbuch! Skupinka dopadla na podlahu tmavé místnosti. „Kde to jsme?“ zeptal se Steve roztřeseným hlasem.

„Kde je Max?“ staral se Henry nervózně.

Najednou přistál Max těsně vedle něj. V ruce držel louč.

„Tohle se mi podařilo popadnout cestou dolů,“ oznámil ostatním. „Chytré,“ konstatovala Lucy. „Pojďme to tu prozkoumat.“

Světlo louče pomohlo čtveřici průzkumníků zorientovat se v temnotě. Píst ze zdi však louč sfoukl. Všichni se snažili najít cestu ponurými chodbami pouze za asistence trochy světla přicházející otvorem nad nimi. Každý krok trval celou věčnost. Slepota způsobená nedostatkem světla jim naháněla husí kůži.

„Co to je?“ ukázala Lucy na světlo vycházející ze zdi. „Možná je to východ!“

Světlo mělo ohnivě červenou barvu. Najednou zmizelo.

„To světlo je teď támhle,“ všiml si Henry. Zkusil na něj ukázat prstem, to však bylo zcela zbytečné gesto. Neviděli pomalu ani vlastní nos mezi očima.

Max zvolal: „Vidím ho támhle!“

Stevův hlas se zlomil: „To není světlo, to jsou pavouci!“

Pavoučí oči najednou lemovaly stěny kobky. Max vyrazil kupředu proti pavoukovi a srazil ho jedinou ranou meče. Jeho protivník byl na místě mrtev. Rána byla tak silná, že vytvořila ve stěně otvor, kterým se do místnosti prodral malý paprsek světla.

Když se Max otočil, uviděl zombii krčící se v koutě kousek od jeho přátel. „Pozor!“ hlasitě je varoval.

Steve vytasil svůj meč a rychle nestvůru zlikvidoval.

„Je jich tu víc!“ varovala Lucy. Z temných rohů se vynořily další čtyři zombie, zatímco se stěny plnily pavouky. Jejich oči osvětlovaly okolí. Trocha světla z otvoru ve zdi nestačila na to, aby lovci pokladů viděli a ubránili se nepřátelským mobům, živícím se těmi, co se odváží ven po setmění.

„Jsme v pasti,“ zhodnotila situaci Lucy bez dechu poté, co zabila asi desátého pavouka.

Steve likvidoval zombie, zatímco se Max pokoušel odstranit co nejvíc pavouků množících se na zdech. Jeden z nich skočil na Maxe, ten ho ale odhodil silnou ranou pěstí a dorazil mečem.

Bez ohledu na to, kolik zombií a pavouků se čtveřici podařilo zlikvidovat, nemohli invazi nepřátelských mobů zastavit. Nestvůry získávaly přesilu.

Lucy zasáhla pavouka vší silou tak, že udělala do stěny kobky zející díru. Hned se v ní objevila láva a začala stékat po zdi dolů. Udeřila do zdi silněji a proud lávy zesílil. Henry si proklestil cestu až k Lucy a začal do zdi bušit krumpáčem.

„Proč ztrácíš čas bouráním zdi?“ vyzvídal Steve otráveně, protože zůstal na kosení zombií sám a pomalu jim začal podléhat – než uviděl proud lávy vytékající z díry ve zdi.

„Musíme to tu zaplavit lávou,“ vysvětlil Henry.

„Použijte krumpáče, potřebujeme díru ve zdi v místě, kde jsme zahlédli to světlo,“ instruoval ostatní.

Zatímco Max se Stevem hloubili únikový tunel, Lucy s Henrym vytvořili lávový vodopád linoucí se místností. Oba pak vyrazili k tunelu. Horký proud je rychle následoval, museli přidat do kroku, aby se o vřelou lávu nespálili.

Zvládli to! Steve se ohlédl a uviděl pavoučí rudá očka pohlcená žhavou lávou tekoucí temnými chodbami a topící odporné zombie a pavouky.

Lovcům pokladů se podařilo uniknout do tajné komnaty. Henry přiběhl k modré vlně a sebral TNT.

„Co s tím budeš dělat?“ zděsil se Steve, když viděl Henryho s výbušninami.

„Co myslíš? Vyhodím to tu všechno do luftu! Je to tu jen samý mob a žádný poklad.“

Vydali se cestou po pískovcové dlažbě, prošli velkými dveřmi a rychle opustili chrám. Henry umístil zvenčí na dveře trhavinu vedle ruditové louče. Jak prchali vstříc písečné krajině, chrám explodoval. Prásk! Budova vzplanula a obrovský oblak kouře se spolu se zbytky chrámu vyvalil vzhůru k nebi. Ze zdí zbyly jen rozvaliny, které poukazovaly na skutečnost, že tu stával, kdysi plný pokladů, osamělý chrám v nehostinné poušti Minecraftu.

7

Jeskyně, bouře a další hrozby

Steve musel uznat, že útěk z pouštního chrámu, který posléze viděl v plamenech, byl skutečně vzrušující. Nebyla to však zábava, kterou by vyhledával každý den. Toužil se vrátit domů, proto musel najít diamanty co nejdříve.

„Měli bychom se dostat z té pouště,“ navrhl Steve.

„Jsme lovci pokladů, my v poušti žijeme,“ odporovali ostatní.

„Vždyť tady se žít nedá,“ protestoval Steve.

„Zvykneš si,“ poplácala ho Lucy po zádech.

„Myslel jsem, že se chcete vrátit na farmu se mnou,“ řekl Steve.

„Určitě ji rádi navštívíme, hledání pokladů však přímo zbožňujeme,“ konstatoval Henry.

Steve si nové kamarády oblíbil, pořád se mu ale stýskalo po domově. Tušil, že je jen otázkou času, než si bude muset vybrat – zůstane s nimi, nebo se vrátí na svou farmu? Jak pokračovali pouští, zahlédl v dáli trochu zeleně.

„Hele, tvoje přání se ti asi splní,“ pronesl Henry. „Vypadá to, že tu poušť končí.“

„Vidím louku,“ ukázal Steve na zelený cíp země.

„Jeskyně!“ zvolal Max nadšeně. „Jdeme dolovat!“

„Nemáme dostatek jídla,“ upozornil ostatní Steve. „Při dolování není od věci mít s sebou mimo jiné vodu a krumpáče. Máme vůbec ještě nějaké jídlo? Mám docela hlad.“

Jeho zásoby jídla byly téměř na nule. Potřeboval se vrátit na farmu.

„Lucy je zkušený lovec, sežene, co potřebuješ,“ uklidnil ho Henry.

Lucy potvrdila: „Půjdu se podívat po nějakém praseti, abychom měli co jíst. Teď to nemůžeš vzdát, Steve. Domů se můžeš vrátit jen s diamantovým mečem.“

Lucy vytáhla luk a šípy a vmžiku zasáhla těch pár prasat, co bylo na louce opodál. „Hostina může započít,“ oznámila pak slavnostně.

„Dík,“ pronesl Steve s doplněnými zásobami a plným břichem.

„Věř nám,“ řekl Henry a pokynul směrem k jeskyni. „Musíme to zkusit, slibuju, že to nebude nuda. Jen si půjčíme něco z tvé výbavy, neboj se svoje věci taky používat.“

„Vypadáš jako křeček,“ popíchl ho Max.

„Jako co?“ zmateně se zeptal Steve.

„Všechno si syslíš, ale nikdy nepoužiješ. Vsadím boty, že máš neskutečnou zásobu krumpáčů a super hustý meče,“ řekl Max.

„Když jsem naposledy použil svou zbroj, spadla mi a sebrala mi ji zombie. Tak jsem se do tohoto průšvihu dostal,“ vysvětlil Steve.

„To naštve,“ zhodnotil situaci Henry. „Ber to ale z té lepší stránky. Kdybys tu zbroj neupustil a neprošel portálem, nikdy bys nás nepotkal. A pokud potřebuješ diamanty, musíš dolovat v jeskyni poblíž lávy.“

„Jojo, na lávu a diamanty obvykle narazíš v té samé jeskyni,“ přitakala Lucy.

„Láva tě ale může zabít,“ upozornil Steve.

„Chceš vybít zombie a zachránit vesnici?“ dotázal se Henry.

„Jasně, že chci!“ odpověděl Steve, popadl krumpáč a snažil se skrýt obavy ze své první dolovací výpravy do jeskyně.

„A taky že se ti to podaří, když se nás budeš držet,“ dodal Henry sebejistě.

„Tak jdeme na to!“ hrnula se Lucy nadšeně do jeskyně.

V jeskyni bylo temno, ne však tak děsivé, jak se Steve obával. Stropy byly nízko, skupinka se držela u sebe a pomalu kopala svými krumpáči hlouběji a hlouběji. Steve neslyšel žádné nepřátelské zvuky, uklidnil se a začal si nový zážitek užívat.

„Slyšíte to?“ zeptala se Lucy.

„Zní to jako voda,“ odpověděl Max, když zasekl krumpáč do tmavé půdy v jeskyni.

„Taky by to ale mohla být láva,“ upozornil Henry.

„Diamanty!“ zakřičel Steve, když vší silou udeřil krumpáčem do země. Všichni začali sbírat uhlí, železo a zlato.

„Nenechejme se unést,“ varoval Henry a rychle dodal: „Pozor!“

Jeskynní pavouk se prosmýkl otvorem ve zdi. Proti jeho jedu existovala jednoduchá obrana – museli ho zabít.

„Musíme zničit jejich porodničku, to je jediný způsob, jak je zastavíme,“ zhodnotil situaci Max.

Pavučiny plnily jeskyni a stěny se hemžily pavouky. „Auvajs!“ zařval Henry.

„Henryho kousli,“ panikařila Lucy.

„Mám s sebou mléko!“ informoval ostatní Steve a rozběhl se k Henrymu. Podal mu mléko a řekl: „Vypij to, budeš se cítit líp.“

Henry udělal, jak mu Steve poradil. Mléko zmírnilo účinky jedu a Henryho stav se rapidně lepšil.

„A my jsme si z tebe dělali srandu, že jseš křeček,“ smála se Lucy. „Bez mléka by Henry…“ sama větu utnula v půlce. Kdyby Henry zemřel, vrátil by se na místo zrození a už by se nikdy nemusel s ostatními shledat.

„Musíme je zastavit,“ pronesl Henry suše a usrkl si mléka.

„Naštěstí pro tebe měl Steve s sebou mléko,“ řekl Max, zatímco dusil pavouka, který se na něj zrovna sápal.

„Musíš ho držet aspoň šest sekund,“ radil Henry Maxovi, „jinak nechcípne. Mají hodně tuhý kořínek.“

„Sežeň louč,“ instruoval Max Lucy. „Nesnášejí světlo.“

„Jednu bych tu měl mít!“ prohledal Steve svůj arzenál a podal ji Lucy.

„Vždy připraven,“ pochválila ho Lucy. „V tvém případě asi na všechno.“

Steve prošel jeskyní s loučí a připevnil ji ke zdi. V jejím světle teprve pořádně viděli tu obrovskou spoustu pavouků. Vypadalo to, jako by jimi byly obsypány veškeré stěny jeskyně. Max sebral hrst štěrku a hodil ji po pavoucích, čímž rozpustil jejich shluk nedaleko svých nohou.

Steve začal stavět zeď.

„Steve, teď není čas na stavění,“ upozornil ho Henry tiše.

„Já nic nestavím, snažím se nás zachránit!“ Steve sebral několik dlažebních kostek. „Pojďte blíž ke mně, Maxi, pomoz Henrymu.“

Ostatní se shlukli kolem Steva. Ten rychle postavil zeď, která je odstínila od pavouků a umožnila ústup z jeskyně.

„Tys nás zachránil,“ usmál se Henry. „Jsi úplný mistr stavitel.“

„A já jsem mistr lovec,“ dodala rychle Lucy.

„Já jsem mistr v boji s mečem,“ chlubil se Max.

„A copak jsem já?“ dotázal se Henry s úsměvem na tváři.

„Ty jsi mistr záškodník,“ řekl Max a Henry se na něj na oplátku zašklebil.

„Cože?“ zeptal se Steve šokovaně.

„Jen si dělal srandu,“ uklidňoval ho Henry.

„Všichni vědí, že jsi mistr lovec pokladů, Henry. Vždycky to perfektně vymyslíš, abychom neodešli s prázdnou,“ dodala Lucy.

„Jo, to by odpovídalo,“ přitakal Henry pyšně. Postavil se před ostatní, jako kdyby přebíral nějakou cenu. „Jsem mistr lovec pokladů.“

„Pokousaný jeskynními pavouky,“ připomenul Max.

„Hele, to není sranda,“ strčil Henry do Maxe.

Lucy se usmála na ostatní: „Je fajn, že každý má svou roli.“

„Dohromady jsme ten nejsilnější tým,“ dodal Henry.

Steve se taktak vyhnul šípu, který zničehonic prolétl jen kousíček od jeho hlavy. „Teda pokud nás dřív nedostanou,“ vykřikl.

„Kostlivci!“ zakřičel Max. Ještě si ani neodpočinuli a už je čekala další bitva.

8

Kostlivci

Když se zástup kostlivců hrnul na nebojácnou čtveřici zpoza nedalekého kopce a střílel po ní šípy, znělo to jako přehlídka chrastění kostmi. Max vyrazil proti jednomu kostlivci s mečem. Silným úderem mu srazil hlavu z ramenou. To ostatní nestvůry jenom rozlítilo a začaly po dobrodruzích střílet šípy tak rychle, jak to jenom šlo.

Další šíp prolétl vzduchem a Henry o několik kroků ustoupil.

„Koupils to?“ zeptala se Lucy.

„Dostal jsem to do ruky,“ odpověděl Henry, a jak se zvedal, vystřelil druhou rukou. „Bolí to, ale budu v pořádku.“

Henry na tom nebyl nejlépe kvůli kousnutí pavouka a zásah šípem mu na zdraví také nepřidal. Bitva ho navíc oslabovala.

Steve srazil dva kostlivce svým mečem. Když ho další tři obklopili, zlikvidoval jednoho z nich pořádnou ránou. Zbylí dva na něj ale mířili nataženými luky. Tohle mohl být jeho konec. Po všech těch soubojích by byl zabit. Vrátil by se do vesnice, nijak by jí ale nemohl pomoct. Situace vypadala beznadějně, když vtom přiskočili Max s Lucy za kostlivce a srazili je jediným máchnutím svých mečů.

„Je jich strašně moc,“ řekla Lucy, když její zrak spočinul na davech blížících se kostlivců. Na obloze se pomalu smrákalo a blížila se noc. Černé oči nepřátel se zdály téměř neviditelné v nepropustné tmě noci.

„Musíme najít nějaký úkryt,“ řekl Steve těsně předtím, než ho jeden z kostlivců srazil k zemi. Steve vyskočil a zasadil mu poslední ránu.

V moři koster pronikavě zářily dva páry fialových očí.

„To jsou Endermani,“ zakřičela Lucy na Steva. „Nedívej se na ně.“

Na to však už bylo pozdě. Endermani byli vyprovokovaní a teleportovali se přímo doprostřed zuřící bitvy.

„Támhle dole je voda,“ ukázala Lucy a rozběhla se do kopce, aby unikla dalším kostlivcům. „Musíme skočit dolů a plavat.“

„Sežeňte kbelík vody,“ zakřičel Henry.

„Jeden s sebou náhodou mám,“ dodal Steve. Než však stihl cokoliv udělat, bylo na jakoukoliv akci pozdě. Lucy byla v pasti.

„Nemůžu,“ vykřikla Lucy, když se dva Endermani teleportovali přímo před ni.

Jeden z kostlivců zahnal Steva do kouta. Max mu jediným máchnutím meče rozpůlil lebku a kamaráda tak osvobodil. Pořád tu ale bylo ještě šest dalších protivníků. Lovci pokladů byli zesláblí, unavení a ani se zásobami jídla, kterými by doplnili energii, to nevypadalo růžově. Jen minuty je dělily od prohry.

Endermani obklopili Lucy. „Pomoc!“ křičela na svoje přátele.

Steve viděl, jak Lucy s protivníky bojuje svým mečem, ten však na ně neměl žádný vliv. Viděl, jak seskočila z útesu rovnou do vody. Oba Endermani se vrhli za ní, čímž si podepsali rozsudek smrti.

Když Lucy vylezla z vody, vynořily se z dáli růžové oči. Další Endermani se blížili.

„Tohle snad nikdy neskončí!“ konstatovala Lucy a skočila zpátky do vody. Endermani ji následovali se stejným výsledkem jako jejich předchůdci.

V temnotě nedaleko číhal Plížil. Pomalu se blížil k Maxovi. Jeho zelená postava se přiblížila k Maxovi, když Lucy z vody zakřičela: „Maxi pozor, Plížil!“

„Za tebou je taky jeden!“ varoval ji Henry, jak stála na okraji vodní plochy.

Nenápadné zelené potvory měly talent potichu se k někomu připlížit a zezadu jej napadnout, což většinou končilo smrtí všech okolo.

Lucy běžela, co nejrychleji mohla, ke zbylým třem lovcům pokladů. Mečem se pustila do dalších kostlivců, kteří bojovali se Stevem, Maxem i Henrym. Skupinka nasadila všechny zbylé síly, aby odrazila nápor nočních nestvůr.

„Mít tak diamantový meč, to by to šlo mnohem snáz,“ zhodnotil situaci Steve, když mečem srazil dalšího kostlivce.

„Fakt?“ zeptal se Steve.