Časodějové
Koruna času

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Natalja Ščerba

Časodějové – Koruna času – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Děkuji Evě, Taťáně a Pavlovi – mým prvním čtenářům, kteří věřili časodějnému světu od samého začátku.

Děkuji těm, co došli s časoději až na konec jejich příběhu.

Děkuji těm, co nyní cítí a vědí, že čas je vždy kouzelný!

1. kapitola
Zmijulan

říšeří neznámých komnat osvětlených měsíčním svitem linoucím se z oken. Dlouhá řada dveří, vysoké průhledy nekonečných enfilád. Prudké ohyby chodeb a dusot opatrných kroků utápějících se v tiché prázdnotě.

Vypadá to, jako by ten labyrint neměl konce. Ale Vasilisa jde neúnavně vpřed a tuší, že znovu dojde k velkým železným dveřím s nápadným černobílým znakem školy Světločasů a Temnočasů. Dveře se s mocným skřípotem otevírají… V dálce vzplane svíčka a osvítí průchod s vysokou lomenou klenbou z čistého stříbra. Vasilisa se zastaví a poslouchá, jak v absolutním tichu zvučně bije její srdce. Světlo svíčky se zamihotá, jako by se ho průvan pokoušel uhasit, ale rázem se znovu rozhoří jasným plamenem a pod stříbrnou klenbou ozáří něčí tmavou, mlhavě známou siluetu.

A znovu uslyší vzdálený, ale naléhavý hlas – někdo ji volá, znovu a znovu vykřikuje její číselné jméno. Chce udělat krok, ale dveře se jí přímo před nosem zavřou. Někde za nimi se ozve krátký naštvaný výkřik a opět – zvučná opakující se ozvěna jejího vlastního číselného jména…

Vasilisa pomalu otevřela oči.

Útržky zvláštního snu se neochotně vytrácely v neexistujícím světě přeludů. Vědomí se vracelo do reality a oživovalo v paměti současnost a minulost. Sužující vzpomínky na nedávné události se valily jedna za druhou jako mořské vlny, které neúnavně narážejí na potápějící se loď v ničivé bouři. Před očima jí znovu neúprosně přelétl perlový déšť, prstýnek z ozubených koleček otáčejících se v pomalém pravidelném rytmu, zachmuřený obličej otce, Mirákla, Černé královny… A do ranního polospánku jí samozřejmě vstoupil Astragor v Markově podobě.

Bylo ticho… Ozýval se jen pravidelný chod starobylých stojacích hodin v Hlavní věži – to tikání Vasilisu pronásledovalo už od první minuty, co se objevila na Zmijulanu. Nejspíš kvůli tomu neustálému monotónnímu zvuku se jí už sedmou noc strávenou na zámku zdál stále stejný zvláštní a zneklidňující sen…

Vasilisa se zhluboka nadechla chladného vzduchu – oheň v krbu očividně v noci vyhasl a v pokoji se k ránu rychle ochladilo. Kovaný zásobník na dříví v podobě hada stočeného do klubíčka byl prázdný a Vasilisa neměla ani tušení, kde by mohla sehnat další polínka.

Už před týdnem, v den přechodu na Zmijulan, dostala dopis od Roka. Ze stojacího nultého zrcadla vyletěl lístek žlutého papíru popsaný drobným nedbalým písmem a přistál přímo na krbové římse. V dopise stálo, že Astragor je velmi zaneprázdněn, a proto nové žákyni z důvodu její bezpečnosti prozatím zakazuje chodit po zámku.

Vasilise přidělili pokoj až na samém vrchu kruhové věže na nároží, přestože dívka doufala, že ji ubytují společně se Zacharou nebo alespoň v blízkosti jejího pokoje. Ale dívky se rozloučily hned první večer, poté co Vasilisa podepsala smlouvu s velikým duchem Ostaly, a na celý rok tak vstoupila k němu do učení. Kruhový pokoj s vysokým stropem neměl žádná okna ani dveře, jen nízký otvor s oblou klenbou, za kterou vedlo úzké točité schodiště až na vrchol věže.

Na stěnách z černých panelů s drobným zlatým vzorkem visely kulaté svítilny na úhledných bronzových ramenech. Široké ohniště krbu zakrývala železná mříž z hustého spletence hadů s úzkými trojúhelníkovými hlavičkami a dlouhými rozdvojenými jazýčky. Po kraji velkého půlkruhového krbového výklenku se táhl ponurý ornament ze zlatých lístků břečťanu a ostrých netopýřích křídel. Stejný vzor rámoval také zrcadlo určené k přechodům, které viselo nízko nad zemí na stěně vpravo za schodištěm. Po obou stranách zrcadla stály dva staré vysoké svícny, jejichž nožičky ovíjel břečťan se zlatými lístky, v záhybech zčernalými od letitých sazí.

V pokoji byla cítit neviditelná přítomnost pána domu, předsedy Řádu Dragocijů – dokonce i na hřbetech obrovských otřepaných knih na polici byly vytlačené vzory netopýřích křídel a svazek čistých žlutých papírů ve skříňce byl sepnutý řemínkem se sponou v podobě okatého netopýra.

V místnosti byl cítit zatuchlý pach dlouho nevětraného prostoru. Působilo to dojmem, že předchozí obyvatel pokoje tu žil už před mnoha lety. Pod dřevěnou postelí s vyřezávaným čelem s šiškami a ostrými špičkami, připomínajícími spíš část plotu pochmurného domu než čelo postele, jednou Vasilisa objevila starožitnou brož v podobě černého křídla netopýra – poškrábanou, s naštípnutým okrajem a oprýskaným zlatým lemováním. Dívka si pomyslela, že by mohla pomocí tikkeru zjistit alespoň něco o předchozím obyvateli kruhové věže, a tak ji schovala do své brašny-časovače. Před poličkou na knihy ležela předložka z bílé kožešiny nějakého dlouhosrstého zvířete a vedle krbu byl nízký stolek se dvěma taburety. Na stole Vasilisa našla známý stříbrný talířek – zřejmě se ji nechystají umořit hlady, což už samo o sobě bylo dobré znamení. A také tam stála petrolejová lampa s modrým sklem. Vasilisa kdysi takovou viděla v muzeu, když tam byli na exkurzi se školou. A teď už sedmý den hořel v lampě krásný plamínek. Jas lampy bylo možné regulovat otáčením kolečka, ale plamen nikdy nezhasínal úplně. A olej ve spodní nádobě nikdy neubýval. Nejspíš to byla speciální časodějná lampa.

Interiér bez oken působil pochmurně, ale schodiště vedoucí na střechu vyrovnávalo veškeré nedostatky pokoje. Především díky naději, že bude moct lézt na střechu a létat na Vánici, která přiletěla na zámek za svou majitelkou. I když prozatím bydlel lunopták společně se svými druhy v jiné rohové věži Zmijulanu.

Dnes měl nadejít rozhodující okamžik vysvobození z jejího vězení. Astragor buď dodrží slovo a skutečně Vasilise dovolí u něj studovat, nebo se vyplní její nejhorší obavy a ona už nikdy nevyjde z tohoto pokoje.

Vynucené nicnedělání dívku soužilo čím dál tím víc. Vasilisa se samozřejmě několikrát pokoušela projít nultým zrcadlem, vyvolat svůj časolist a dokonce i vzlétnout z nejvyšší podesty věže. Mohla sice používat tikker, ale i ten fungoval hůř než obvykle. Na věž byly nejspíš naneseny nějaké speciální efery tlumící časodějnictví. Ale nejvíce Vasilisa strádala izolací od vnějšího světa – pořád doufala, že bude moct přátelům, a hlavně otci a Černé královně, vysvětlit své rozhodnutí v dopisech. Kdoví, co si teď o Vasilisině činu myslí… Ale Astragor svou novou žákyni bohužel zcela odřízl od všeho, co ji spojovalo s Eflarou.

Dívka často vylézala na úplný vrcholek věže, a aby zahnala smutek a stesk, dlouhé hodiny hleděla mezi čtvercovými zuby cimbuří na daleké hory, které se někdy utápěly v modrošedém oparu ranního šera, někdy zářily v paprscích jasného slunce a jindy se ztrácely mezi třpytivými hvězdami na nočním nebi. Ale i tato jediná možná zábava jí přinášela stále menší radost.

Od dnešního rána už Vasilisa neměla stání, křižovala prostor své týdenní kobky krátkými svižnými kroky. Jak ji přijmou obyvatelé tohoto strašidelného zámku? Pomůže jí Zachara v pátrání po Fešovi? Proč si Astragor usmyslel vzít Vasilisu do učení, co má asi za lubem? V hlavě se jí rojily ještě desítky dalších nahlas nevyřčených otázek, jako hejno malých ptáčků chaoticky létajících sem a tam.

Poté, co bez zvláštní chuti sežvýkala obložený chléb ze stříbrného talířku, jí na časodějný náramek konečně přišla krátká zpráva od Zachary. Kamarádka jí psala, že dostala svolení ji navštívit. Vasilisu ta zpráva nadchla. Už hodinu točila ze zvědavosti tikkerem nad stříbrným talířkem. Brzy ji však přestalo pozorování mantis nejrůznějších pokrmů – od chlebíčků se salámem až po pečené prase s jablkem v ústech – bavit, a tak vstala a šla k zrcadlu s nadějí, že se snad brzy setká se Zacharou.

Vasilisa se dokonce dotkla toho ideálně hladkého stříbřitého povrchu rukou. Zrcadlo se zčeřilo, nečekaně snadno se podvolilo a vpustilo dívku do časového přechodu.

Vasilisa sváděla vnitřní boj celých deset sekund. Nesmí přece vycházet ze svého pokoje… Ale zrcadlo funguje! Takže snad přece může?

„Celkem vzato,“ pronesla nahlas s jistotou, „krátká procházka mi určitě neuškodí.“

Nejprve pomalu prošla dlouhou otevřenou galerií přiléhající ke všem čtyřem stěnám zámku – jižní, východní, severní a západní. Pak sešla do zahrady, brouzdala mezi mléčně bílými sochami zvláštních ptáků s velkými rozpřáhnutými křídly a ženskými tvářemi. Nakoukla dokonce do nádvoří, kde se nacházela známá Studna času s kamennou časodějnickou střelou ovinutou výhonkem svlačce s Šarlatovým kvítkem.

Vasilisa byla překvapená, že cestou nikoho nepotkala. Několikrát se v boční chodbě a na schodištích mihl čísi stín, ozýval se vzrušený šepot, ale utichl vždy, jakmile se přiblížila.

Vasilisu ta okolnost natolik povzbudila, že zamířila do Hlavní věže.

Hodinový sál přivítal její kroky pustou ozvěnou a stále stejným pravidelným tikáním hlavních zmijulanských hodin. Byla tu tma, svítily jen některé svícny a oheň ve třech dračích tlamách sotva doutnal.

Vasilisa došla k hodinám stojícím uprostřed sálu. Pohyblivé postavičky se stále vzájemně bily lhostejně po hlavách časodějnickými střelami a vyťukávaly tak čas.

Dívka si mimoděk vzpomněla, jak se u těchto hodin setkala s Fešem, když se vracela z tajné výpravy do Rozeklaného zámku. Tehdy její příchod neprošel bez povšimnutí a ona upadla do zajetí. Na Feše se strašně rozzlobila, protože si myslela, že ji zradil…

V rohu najednou tiše zazvonil zvoneček a někdo spěšně vyšel ze zrcadla. Ozvaly se hlasy a tichý hovor. Lustry se téměř zároveň rozsvítily a ozářily sál jasným světlem. Vasilisa se taktak stihla schovat za hodiny, zašeptat své číselné jméno, zahalit se svými křídly a stát se tak neviditelnou.

Kroky se blížily. Vasilisa opatrně vykoukla zpoza korpusu hodin a spatřila Roka v černém obleku s nějakým neznámým zrzavým mužem – vysokým, hubeným a od pohledu nepříjemným, se zlým výrazem ve tváři.

„K čemu taková záře?“ zamračil se nespokojeně zrzek, když se zastavil u krbu a natáhl ruce k ohni. „Proč přitahovat zbytečnou pozornost? Nevyžaduje snad záležitost tvého velitele zvláštní diskrétnost?“

„Už tě očekává, Šakle,“ pronesl potichu a odměřeně Rok. „Požádal mě, abych vás nechal o samotě.“

„Čeká mě nějaká zajímavá prácička?“ uchechtl se nečekaně neznámý. „Kdo se provinil tentokrát? Doufám, že ne ty, Roku Dragociji? Musím přiznat, že mi strašně lezeš na nervy… A s radostí bych tě trochu přidusil.“

Rok se na to zatvářil kysele, což na Šaklově tváři vyvolalo další nepříjemný škleb.

Vasilisa udělala několik opatrných krůčků směrem k nim. Co když ten člověk přišel kvůli Fešovi? Nebo kvůli ní…

Muž se najednou prudce otočil a pohlédl přímo na Vasilisu. Dívka se ani nestihla vzpamatovat, když se jeho oči – zlé, chladné a nehybné – ocitly přímo před jejím obličejem.

V dalším okamžiku ji Šakl popadl za límec – Vasilisa jenom vyjekla. Jak je možné, že ji viděl?! Vždyť byla neviditelná!

„Slyším i bzukot komára poletujícího v tomhle sále,“ pronesl muž, zatímco si svůj úlovek opovržlivě prohlížel. „Natož šourání přikrádajícího se mláděte… Co tady ta prašivá lištička dělá?“

Rokův obličej zkřivila nasupená grimasa.

„Nech ji být…“ pronesl pomalu. „To je nová Astragorova žákyně. Nejspíš zabloudila.“

V jeho očích pod nízkým širokým obočím se zlostně zablýskly černé blesky. Ale muž se splněním Rokova příkazu nepospíchal. Hleděl podrážděně do dívčiny tváře, jako by se snažil vzpomenout, kde ji už viděl.

„Není mu podobná,“ pronesl se zřejmou lítostí. „I když povahu má určitě po tatíkovi! Leze, kam ji nikdo nezval, a špehuje… Tvůj tatíček vždycky rád strkal nos do cizích věcí… S velkou radostí bych mu rozbil lebku,“ pokračoval s nepochopitelnou lítostí a Vasilisa zbledla. „Vyklouzl mi, mizera… A přitom jsem tomu nafoukanému hejskovi Ohnivému málem zakroutil tím jeho hubeným krkem. Nepřál jsem si nic jiného než se dívat, jak se jeho hlava kutálí na podlaze, jak vyhasíná ten jeho arogantní pohled… ale ukázalo se, že je až moc slizký…“

„Šakle!“ pronesl varovným tónem Rok a vykročil směrem k nim. „Astragor tě očekává.“

Šakl najednou prudkým pohybem pustil límec dívčina pláště, div Vasilisa neupadla. Hořela studem, ale nevěděla, co má dělat – zůstat, nebo se dát na úprk?

Šakl bez dalšího slova zamířil k točitému schodišti, vyrazil vzhůru a brzy zmizel v temném otvoru.

Rok vmžiku ztratil o Vasilisu zájem, očividně se ji nechystal napomenout za svévolnou procházku. Zamířil rovněž ke schodišti, ale náhle jej zastavilo zvolání:

„Roku, počkej!“

Černá záda sebou trhla a znehybněla. Chlapec se otočil na místě jako šídlo a chmurné oči pod nízkým obočím se upřely na Vasilisu.

„Počkej,“ zopakovala Vasilisa překvapená vlastní smělostí.

„Poslouchám,“ ozval se odměřený hlas.

Vasilisa na okamžik zaváhala, ale vtom zašeptala:

„Jsem si jistá, že víš, kde je teď Feš… Řekni mi, jak ho můžu zachránit… Vždycky ses k němu choval hezky, vím to.“

V Rokově obličeji se neprojevila žádná emoce. Jen jeho záda se ještě více shrbila, až Astragorův syn vypadal jako starý uschlý strom.

Vasilisa trpělivě čekala. Věděla, že se Rok kdysi pokoušel Feše varovat před nebezpečím, a dokonce se za něj postavil na letním táboře… Dívka si byla jistá, že Rok má obavy o Fešův osud. Kdyby jí tak dal alespoň jeden záchytný bod.

Tenké rty se nakonec rozlepily:

„Ber to tak, že Feš je mrtvý.“

A jeho postava se rozplynula v přítmí točitého schodiště.

2. kapitola
Zachara

asilisa se po takovém vývoji událostí rozhodla vrátit do své rohové věže. Najednou si vzpomněla, že Zachara a Feš o tom člověku mluvili jako o nájemném vrahovi, který plní ty nejohavnější příkazy, a jeho přítomnost na Zmijulanu nikdy nevěstí nic dobrého. Teď jí ale dělalo starosti něco jiného. Odkud ji Šakl zná a proč podle všeho nechová k Severinovi staršímu zrovna přátelské city? Co tím myslel, když říkal, že by rád jejímu otci rozrazil lebku? To je ale děsivé individuum…

Zato v pokoji na ni čekalo překvapení: na posteli seděla Zachara.

Kamarádka byla zachumlaná do tmavě fialového pláště, protože v pokoji bylo chladno.

„Vasiliso, ty se snad otužuješ nebo co?“ pronesla Zachara po bouřlivém přivítání. „Máš tady příšernou zimu… Pojďme si zatopit.“

„Není čím,“ pokrčila lítostivě rameny Vasilisa a ukázala na prázdný zásobník.

„To je zvláštní, dřevo mají obvykle na starosti sluhové z přízemí… Víš co, zajdeme pro dřevo samy, vím kam.“

Vasilisa měla ze shledání s kamarádkou takovou radost, že jen mlčela a poslouchala Zachařino žvatlání o Jeanu-Jacquesovi, jak mu namalovala jeho portrét a kuchař jí z vděčnosti upekl celou horu sušenek s polevou ve tvaru smějících se obličejů s ofinou a ocásky, které navíc nazval zacharita. A taky jak se konečně pomstila Felixovi – svému dávnému nepříteli, když mu do postele nastražila chcíplého netopýra. Teď se jen obávala odvety, ale naštěstí už přijala bezpečnostní opatření, a vůbec, Felix je prý strašpytel a hlupák.

Takhle došly až na konec severní stěny, sestoupily po nenápadném vnějším schodišti a ocitly se u dlouhé kůlny, až do stropu naplněné dřevem. Dívky vzaly každá těžký svazek polínek a s námahou a krátkými přestávkami na odpočinek svůj těžký náklad dotáhly do pokoje.

Ani na zpáteční cestě nikoho nepotkaly. Vasilisa na tu zvláštní okolnost upozornila kamarádku.

„Astragor nařídil, aby se k tobě nikdo nepřibližoval,“ poučila ji hned Zachara. „Ale neboj se, ještě budeš ráda, že tě teď nikdo neotravuje.“

Než se oheň rozhořel, dívky mlčely, jenom si nad plamenem ohřívaly prokřehlé ruce.

Nakonec to Zachara nevydržela a spustila jako první:

„Myslíš, že Feš doopravdy… zmizel navždy?“ zeptala se tiše a úzkostlivě pohlédla na zrcadlo časového přechodu.

Vasilisa se také podívala tím směrem – povrch zrcadla byl nehybný, takže na blízku nikdo nebyl.

„Nemyslím,“ pronesla s jistotou Vasilisa a mimoděk stiskla stříbrný prstýnek. Srdce jí poskočilo leknutím – na okamžik se jí zdálo, že prstýnek přestal fungovat, ale ne, malinkatá ozubená kolečka se stále neznatelně otáčela. Zbývalo jen se rozhodnout, jestli má o tom prstýnku Zachaře říkat. Co když teď musí všechno hlásit Astragorovi? „Myslím, že nesmíme ztrácet naději,“ dodala Vasilisa, když viděla, že kamarádka čeká na vysvětlení.

„Musíme najít způsob, jak mu pomoct,“ pronesla tiše Zachara. „Ale já nemám ani tušení jak.“

„Já také ne,“ povzdechla si Vasilisa. A v duchu: Ale určitě na to přijdu.

„Jedna věc mi dělá starosti…“ Zachara se upřeně zahleděla do jasného veselého ohně. „Kdyby se Feš rozhodl utéct, určitě by mi to řekl. Ale bohužel jsem od něj nedostala vůbec žádné znamení… A navíc, včera na vyučování Rok oznámil, že Feš zbloudil v čase a nikomu se nepodařilo vypátrat žádnou stopu.“ Dívka ze všech sil stiskla rty, ale brada se jí zachvěla a prozradila silné rozrušení. Její srdíčkový obličej vypadal najednou bezradně a žalostně – Vasilisa ještě nikdy neviděla kamarádku tak skleslou. Jak o ní jen mohla pochybovat? Tím spíš, že kamarádka jí prokázala absolutní věrnost, když ji nechtěla lstí vylákat na Zmijulan. Ale mazaný Astragor to měl určitě dobře promyšlené a tušil, že Vasilisa sama nebude chtít nechat Zacharu na holičkách, a proto vyslal Roka…

Vasilisa ještě chviličku váhala, ale nakonec pronesla:

„Feš je určitě naživu. A já mám důkaz.“

Zachařin nechápavý tázavý pohled ji povzbudil, a tak kamarádce pověděla celou pravdu o Fešově podivuhodném dárku.

Zachara vyslechla Vasilisu do konce a pak tiše hvízdla – radostí nebo úžasem nebo možná nedůvěrou. Každopádně si prstýnek velmi pozorně prohlédla a obracela při tom Vasilisinu dlaň chvíli na jednu, chvíli zase na druhou stranu.

„A mně se ani slůvkem nezmínil!“ neodpustila si výtku. „Říkáš, že ti ho poslal po Nikovi? To se podívejme, takže tomu blondýnovi důvěřoval, a mně se nepodřekl ani omylem!“

„Myslíš, že je ten prstýnek s Fešem opravdu propojený?“ zeptala se Vasilisa s nadějí v hlase. „Určitě by něco takového uměl vymyslet,“ řekla Zachara. Už nedokázala udržet emoce na uzdě. Vyskočila a začala přecházet po pokoji.

„Bratránek vyráběl jinačí věcičky!“ oznámila hrdě. „Vzpomeň si na letouna! Nebo na ten létající kobereček pro Nika… A taky pořád zdokonaloval časolisty – vytvářel různá zákoutí, skrýše, tajné přechody a pasti, pro případ, že by někdo pronikl do cizího časolistu. Představ si, že Feš má skrýš někde v čase, do které se můžeš dostat jen přes složitý časový labyrint. Bohužel nevím kde, nikdy mi to neřekl… Říkal, že kdyby mě mučili, vyzradila bych to. Zkrátka, neustále vyráběl podobné legrácky.“ Zamyšleně přejela pohledem po pokoji. „V tomhle pokoji jsem nikdy předtím nebyla,“ změnila najednou téma. „Nevíš, kdo tady předtím bydlel?“

Vasilisa si odfrkla.

„Myslela jsem, že mi to řekneš ty.“

„Ale kdepak, jak bych to mohla vědět.“ Zachara kroutila hlavou na všechny strany a se zájmem si prohlížela obsah přihrádek knihovny. Najednou si dívka všimla plamínku v lampě na krbové římse. „Páni!“ zvolala vmžiku nadšeně a vyskočila na nohy. „To je přece věčnolampa, nebo ne? Kdo ti ji dal?“

„Už tady byla,“ odpověděla Vasilisa trochu zaskočená kamarádčiným živým zájmem. „Ta lampa pořád svítí, i když se ji pokoušíš zhasnout.“

„Darují se pro štěstí,“ vysvětlila Zachara. „Jako symbol úspěchu a dlouhověkosti. Říká se, že když si ji člověk vezme s sebou do časového přechodu, osvětluje to nejdůležitější – třeba ukazuje cestu nebo pomáhá nalézt ztracené věci… Už jsi nad ní zkoušela tikkerovat?“

Vasilisa mlčky přikývla. Za ten týden točila tikerem snad nad všemi věcmi v tomhle pokoji, ale většinou s nevalným úspěchem. Což také Zachaře sdělila.

„Nejspíš jsou nad touhle věží umístěny antihodiny,“ prohlásila s jistotou Zachara. „Taková věcička, která tlumí veškeré časodějnictví… Ale zato si spolu můžeme vykládat, cokoliv chceme, a nikdo nás nemůže odposlouchávat!“ Dívka se plácla do čela. „Jak to, že mě to nenapadlo dřív! Proto jsem nechtěla mluvit o Fešovi,“ dodala trochu tišeji.

„A co tvoje tetování?“ zajímala se Vasilisa. „Cožpak ho… A co vlastně znamená?“

„Všichni jsme přes to tetování propojení,“ začala vysvětlovat Zachara. „Všichni Dragocijové a všichni starší žáci… Třeba když se k tobě snaží dostat někdo z našich, to tetování tě začne trochu pálit. Taky se mezi sebou můžeme domlouvat v myšlenkách, ale jenom když jsme na Zmijulanu. Stačí si co nejpřesněji představit obličej toho, s kým se chceš spojit. Ale ostatní členové řádu tě při tom můžou odposlouchávat, proto tento druh spojení skoro nikdo nepoužívá… No a samozřejmě, Astragor vždycky ví, kde se každý z nás právě nachází… Ale vždyť ty přece také musíš mít naše tetování!“

Vasilisa se mimoděk dotkla rukou svého krku.

„A to je povinné? Vždyť já mám smlouvu s vaším Astragorem jenom na rok.“

„To já nevím,“ pokrčila rameny Zachara, „ale tetování je určitě na celý život. Z Řádu přece nejde vystoupit, taková zrada se krutě trestá… začasováním. Ale ty se nemusíš ničeho bát,“ pokračovala rychle kamarádka, když viděla, jak Vasilisa zbledla. „Ty určitě žádné tetování mít nebudeš. A víš co,“ pronesla tišeji, „nebydlíš ani v Hlavní věži, i když jsi starší žákyně. Ani já, ale já mám tetování proto, že jsem Dragocijová… Feš se se mnou vždycky mohl spojit v myšlenkách, ať se nacházel v kterékoli části zámku. A nikdo nás nemohl odposlouchávat, protože vždycky vytvořil speciální ochranu. Když se o to někdo pokoušel, jako třeba Felix, neslyšel naše hlasy, ale fučení silného větru nebo hlasitý výsměch…“

Zachara se při vzpomínce na bratrance odmlčela a opět zesmutněla.

A Vasilisa si pomyslela, že by bylo dobré zahájit pátrání po Fešovi co nejdříve, dokud může chodit po zámku bez zvláštního povolení.

„Pojďme se podívat do Fešova pokoje, jestli tam nenajdeme nějaké stopy,“ navrhla opatrně kamarádce. „Určitě tam nechal něco spojeného s prstýnkem.“

Zachara div nenadskočila údivem. Její pohled vypovídal o jediném – Vasilisa se zbláznila.

„Cítím, že by tam mohla být nějaká nápověda,“ nevzdávala se dívka. „Feš mohl tušit, že na něj Astragor chystá nějakou léčku.“

V Zachařině pohledu probleskl zájem.

„Možné je všechno… Ale ty nechápeš, že vcházet do pokojů starších žáků bez zvláštního povolení je přísně zakázáno. Nedej veliký čase, aby se to dozvěděl Rok nebo Vojt…“

„Jestli se bojíš, půjdu sama,“ pohodila umíněně hlavou Vasilisa.

Do Zachary jako by hrom uhodil.

„Já že se bojím?! Nikdy v životě jsem se ničeho nebála! Mám strach hlavně o tebe. Už tak seš…“ Zarazila se, ale pokračovala: „A víš co, vůbec jsi sem neměla lézt. Je smůla, že se učitel,“ mimoděk ztišila hlas, „začal zajímat o tvůj dar… Určitě má něco za lubem a mně se to ani trochu nelíbí.“

Zavládlo nepříjemné, trapné ticho.

„Mně taky ne,“ zabručela nakonec Vasilisa, kterou sžíraly pochybnosti, jestli udělala správně, když souhlasila, že pojede se Zacharou na celý rok na Zmijulan. Jak moc se o ni teď asi Černá královna, Mirákl a otec bojí… Určitě o ni mají strach… Dokonce i otec. „Poslyš,“ pronesla pomalu Vasilisa, když si vzpomněla na nedávné setkání v Hodinovém sále. „A ten Šakl, pamatuješ, jak jsi mi o něm říkala…“

„Blázníš?!“ vykulila rázem oči Zachara. „Ani to jméno radši nevyslovuj, nebo ještě přivoláš neštěstí. Nedej veliký čase, aby se objevil u nás na zámku…“

„Jenže já jsem ho tu právě viděla,“ skočila jí do řeči Vasilisa a začala líčit, co se přihodilo.

Zachařin výraz se během jejího vyprávění několikrát změnil.

„To, že přišel, není vůbec dobré,“ řekla nakonec a tvářila se mrzutě. „Něco se chystá… A taky není dobré, že toho o tobě tolik ví. Třeba to, že jsi dcera Severina Ohnivého.“

„Podle všeho mého otce nenávidí,“ přitakala smutně Vasilisa.

Zachara si najednou odfrkla.

„Šakl nesnáší všechny vyšší hodináře!“ oznámila. „Povídá se, že časodějnictvím pohrdá a sám se dokonce za svůj časodějný dar stydí. Má sice jen třetí stupeň, proto nemá křídla… Slyšela jsem, že právě kvůli těm křídlům je vůči hodinářům tak zatrpklý – nemůže létat ani bojovat. Nikdo neví, kdy přišel na Zmijulan poprvé, ale s jeho příchodem byla vždy spojená záhadná zmizení časodějů, kteří se Astragorovi protivili. Asi je ti jasné, že někdo, jako je náš učitel, má spoustu nepřátel…“

„Mluvíš o ostalských časodějích?“ Vasilisa také začala šeptat. „Myslím tím hodináře, kteří nepodporují Astragora.“

„Ano, samozřejmě! Dá se říct, že je jedna velmi silná rodina, která žije někde za Dragolisem… Pst!“

Zachara si přiložila prst ke rtům a pak ukázala na své tetování. Vasilisa pochopila, že jde o spojení – asi se někdo k Zachaře připojil.

„Aha… právě jsem dostala pozvánku na vyučovací hodinu starších žáků,“ pronesla Zachara po chvilce. „Dnes večer.“

Dívky se znovu odmlčely.

A najednou se ozval krátký signál, který narušil napjaté ticho. Vasilisa zdvihla ruku s časodějným náramkem k očím.

„Máš pravdu,“ pronesla rozrušeně, poté co si zprávu přečetla. „Dnes večer budu mít první hodinu.“

3. kapitola
Na Eflaře

zavřené zasedání Radosvěta v Lazoru probíhalo už několik hodin. Sjely se na něj nejvlivnější víly a fúrie, všichni vážení časodějové a předsedové hodinářských dílen z celé Eflary. Bílé lóži předsedal samotný Astarius, nalevo od něj se rozkládala lóže světlých víl a zprava byla lóže fúrií – temných víl.

Na začátku víly představily shromáždění novou královnu – Diaru Delšovou, kterou poddaní okamžitě prohlásili Perlovou královnou za to, že osobně rozvěsila na větvích Velkého dubu provázky perel, jež posypaly břeh Černého jezera poté, co byla Lissa, Bílá královna, začasována.

Nová vládkyně víl Radosvět ujistila, že jsou připraveny podpořit časoděje, jinými slovy uzavřít nové válečné společenství Eflary proti velikému duchovi Ostaly.

Černá královna tak kategorická nebyla. Stanula vprostřed Lazoru, odhrnula si závoj z tváře a oznámila, že temné víly budou vždy zastávat zájmy eflarských hodinářů, ale požadovala důkazy, že Astragor má skutečně v plánu narušit časovou propast a Eflařany napadnout.

„Astragor Eflaru nepotřebuje,“ prohlásila královna. „Vždycky naši planetu nenáviděl a pohrdal jí. Všichni máme v živé paměti nedávné události v době rozkvětu Šarlatového kvítku. Nebýt vynalézavosti mladých klíčníků, a obzvlášť Vasilisy Ohnivé, náš svět by upadl do bezčasí. Myslím, že nastala chvíle předložit velikému duchovi Ostaly jednoznačné ultimátum… Ale ne dříve, než zachráníme Vasilisu Ohnivou, Černou klíčnici, která momentálně přebývá na Zmijulanu díky lstivosti velikého ducha.“

„A kde je Severin Ohnivý, otec Černé klíčnice?“ zeptala se najednou hlasitě Diara Delšová, nová královna víl. „Že by se bál o osud své dcery? Nebo snad už dávno utekl?“

Ve vílině lóži se ozvaly úsměšky a souhlasné brblání.

„Můj syn má plné právo se zodpovídat za svá slova a činy sám,“ odpověděla chladně Černá královna. „Po zasedání osobně zaletím na Černovod a zjistím jeho další plány… Ale teď, vážené světlé víly, bych ráda slyšela alespoň jeden rozumný návrh od vás.“

A Černá královna se hrdě vzdálila na své místo v lóži fúrií.

Doprostřed kruhu se postavil Konstantin Lazarev, Nikův otec. Poté, co dostal svolení promluvit, pronesl:

„Právě jsem dostal hlášení od našich špehů na Zmijulanu… Zvěsti se potvrdily – Astragor se usídlil v těle Zlatého klíčníka Marka Lachtiče… Začasovanému chlapci už není pomoci.“

Dav lidí, víl a fúrií zašuměl a ozval se znepokojený, vzrušený šepot reagující na takovou novinu. Kdosi užasle vzdychl, ozvaly se i zlostné výkřiky, kdesi v zadních řadách se rozléhalo žalostné vzlykání.

Lazarev počkal, až se shromáždění utiší, a pokračoval:

„Navíc se mu podařilo otevřít Zlatou komnatu a…“ udělal pauzu, zdůrazňující vážnost této informace, „a ukrást proslulou Zlatou střelu, která má schopnost nekonečně se množit v prostoru. Jeden z nejstarších časodějných výtvorů samotného Eflariuse. Náš člověk nám sdělil, že Astragor plánuje postavit z kopií této zázračné střely časový most, po kterém budou moct duchové proniknout na Eflaru. Jak všichni víme, zlato nepodléhá času, a proto je důvod se tohoto plánu obávat.“

V Lazoru zavládlo napjaté ticho. Poradci na sebe vzájemně pokukovali, ale nikdo se neodvážil vyslovit nahlas jednu jedinou otázku: Co se stane, když se duchové dostanou na Eflaru?

Najednou se samotný Astarius zvedl ze svého místa. Pomalu pozvedl svou střelu-berlu a upoutal na sebe pozornost mírným ťuknutím do podlahy lóže.

„Jestli se duchům Ostaly podaří dostat se po zlatém mostu na Eflaru, naruší se tok času. Historie této planety se vrátí zpět, dojde k pokřivení všech časových paralel a prostorů jim podřízených. Víme, že Čas, který je už tisíc let stejný, potřebuje obnovit. Brzy se musí objevit nový Pán času a stane se jím časoděj, který se pro tuto roli hodí nejvíce. Zlatý most ale může preference takového kandidáta změnit…“

„Proto to nesmíme za žádnou cenu dopustit,“ dodal Lazarev, jakmile se Astarius znovu posadil a začal se tvářit nepřítomně, jako by už přemýšlel o čemsi jiném, neméně důležitém. „Úplně postačí, když se jim podaří převést tři silné duchy – a jejich plán se podaří. Jinými slovy, jestli se Astragor stane Časem, všem nám bude hrozit velké nebezpečí.“

Jen co Lazarev dořekl poslední slovo, všichni poradci se doslova vzbouřili. Začali mluvit jeden přes druhého, vysvětlovat cosi svým sousedům nebo všem zároveň. Lidé, víly i fúrie se vzájemně překřikovali:

„To je válka! Budeme chránit naši zemi! Už dávno jsme se měli duchům pomstít!“ křičeli jedni.

„Musíme se domluvit! Svoláme naléhavou poradu! Budeme vyjednávat!“ namítali druzí.

„Třeba ta informace není pravdivá! Žádný most zatím nestojí! Duchové nemůžou přejít do budoucnosti!“ doufali další.

Křik neutichal. Lazarev se marně snažil shromáždění utišit, ale brzy rezignovaně svěsil ramena – poradci byli náramně rozhořčení. Najednou se střetl pohledem s Černou královnou – ta sotva znatelně zavrtěla hlavou a ukázala na Astariuse. Veliký časoděj v klidu zavřel oči a dotkl se svého časodějného náramku.

Lazarev pohlédl na svůj a přečetl si jediné slovo: Později.

„Nu dobrá,“ zadrmolil a s lítostí se rozhlédl po vzbouřeném Radosvětě. „Když později, tak později…“

Na Černovodu vládlo ospalé ticho. Černá královna kráčela po chodbách a přes sály a mířila do Severní věže – příbytku svého syna. Hodinářka hleděla se zjevným znepokojením na dávno neuklízené koberce, prach na stolech, ohmatané kliky dveří a špinavé okenní vitráže.

„Tomuhle zámku odjakživa chyběla ženská ruka,“ brumlala si pro sebe. „Co se to jen stalo z té starobylé pevnosti s mnohaletou historií… Obzvlášť teď, když je její majitel v depresi, hm…“

Najednou se hodinářka prudce zastavila, jako by narazila do neviditelné překážky.

U schodiště do věže stál opřený o zábradlí Mirákl. Jakmile spatřil vládkyni fúrií, poklonil se.

„Rád vás vidím, Vaše Veličenstvo.“

Černá královna si odhrnula z obličeje závoj a upřela na stavitele chladný pohled.

„Kde je?“

„U sebe. Právě jdu od něj.“

„Doufám, že je v příčetnějším stavu,“ podotkla odměřeně královna. „Radosvět stále zasedá, jako vždy bez zvláštního výsledku. Je nejvyšší čas podniknout rázné kroky.“

„Budu rád za jakékoliv dobré zprávy,“ opáčil Mirákl. „A hlavně mu vymluvte cestu…“

„Cestu? Tak takhle je to…“

Po královnině tváři přelétl odhodlaný výraz. Silou se opřela do dveří, dokořán je otevřela a div se nesrazila s vlastním synem.

Severin starší měl na sobě cestovní oděv a v rukou držel truhličku z černého dřeva.

„Co to je?“ zeptala se královna bez okolků a vrhla mrzutý pohled na truhličku. „Dokumenty, jmenné seznamy a tajná korespondence s Astragorem? Lektvar pravdy, uspávací časovač? Zbraně?“

„Také vás rád vidím, matinko,“ pronesl důrazně Severin starší a vrhl rychlý pohled na Mirákla, který vše sledoval s neskrývaným zájmem. „Ale bohužel, odpusťte mi tu netaktnost, přišla jste ve zcela nevhodnou dobu.“

„Nevadí, čas je na naší straně,“ opáčila dobromyslně Černá královna, zatímco si syna prohlížela zkoumavým pohledem. Její zrak opět ulpěl na truhličce. „Chystáš se daleko?“

„Daleko,“ odpověděl stručně Severin starší.

Černá královna chvíli významně mlčela. Vasilisin otec jako by zkameněl. Očividně ho stálo obrovské úsilí potlačit hněv. Jen Mirákl zachovával bezstarostný klid.

„A kampak?“ zeptala se nakonec královna tichým vtíravým tónem.

Severin starší vrhl na matku zamyšlený pohled. Podle všeho zvažoval, zda ji má zasvěcovat do svých plánů.

„Do minulosti.“

„A za kým?“

„Moc dobře to víš.“

Královna si rozzlobeně odfrkla a tak prudce trhla hlavou, až jí závoj znovu spadl přes obličej, což ji rozzlobilo ještě víc. Stáhla si klobouk z hlavy a odmrštila jej někam za schodiště. Mirákl sledoval let klobouku s hloubavým výrazem.

„Je to nebezpečný člověk!“ vykřikla dopáleně Černá královna. „Nepleť ho do našich záležitostí! Zvládneme to sami, slyšíš, sami!“

Severin Ohnivý ji obdařil zlostným pohledem.

„Je na naší straně,“ pronesl důrazně. „A jestli ne… Nedá se nic dělat, stejně už se nedá nic změnit.“

„Jak to víš?“ naléhala dál královna. „Rodion byl sice vždycky proti Astragorovi, ale proti tobě také, milý synu. Všichni dobře víme, o co má zájem především… A ty moc dobře víš, o čem mluvím… Kde bereš jistotu, že můžeme Rodionovi Hardiusovi důvěřovat? On to děvče zahubí!!! Co když se vás oba schválně snaží vlákat do pasti?“

„To se uvidí. Já už každopádně nevěřím nikomu.“ Severin starší v okázalém gestu na rozloučenou nadzdvihl svůj cylindr a vytratil se ve stříbrném dýmu přemístění.

Královnin nahněvaný obličej se otočil ke staviteli.

„Proč ses ho ani nepokusil zastavit? Copak nechápeš, koho šel žádat o pomoc?!“

Mirákl zavrtěl hlavou:

„Stejně by mě neposlechl. Navíc na rozdávání rad není čas. Po tom, co prožil…“

Královna ho přerušila nervózním úsměškem:

„Co prožil! Čerta starého mu záleží na tom, že jeho dcera je Astragorovým rukojmím a že jeho šílená milenka začasovala Lissu! A samozřejmě už uvěřil tomu podlému proroctví Astragora, že ho vlastní dcera začasuje… Všechno jde podle plánu velikého ducha Ostaly, nemám pravdu?“

Mirákl se pousmál, ale stále vyzařoval klid. Jen jeho prsty nervózně žmoulaly cíp vesty.

„Odpusťte mi moje zvláštní veselí,“ ihned se omluvil. „Jen nejsem zvyklý vidět vás tak… rozrušenou. Mimochodem, co se týče plánů… Do Lazoru přijeli klíčníci – strážci Bronzového, Rubínového a Železného klíče. Myslím, že navzdory nedávným událostem se musíme sejít na poradu.“

„V tom případě se připrav, můj milý,“ pronesla chladně královna, očividně stále otřesená z rozhovoru se synem. „Musíme děti informovat o důležitosti našeho plánu. Sebemenší chyba by za současné velmi žalostné situace mohla být osudná.“

V Čepu probíhala neméně bouřlivá porada.

Přesně před hodinou se Nik neudržel a svým hostům – Dianě i Maarovi – všechno pověděl. Danila už o tajemství stříbrného prstýnku s ozubenými kolečky dávno věděl, proto ho teď nepřerušoval, místo toho na kus čistého plátna na stole pečlivě rovnal nejrůznější součástky nástěnných hodin – od velkého kulatého ciferníku po drobounké šroubky a hodinové pružinky.

Přátelé seděli u stejného stolu a sledovali, jak Danila, vyzbrojený huňatým štětcem, pečlivě čistí tenkou hodinovou ručičku.

„Nemyslím, že by Vasilisa odešla na Zmijulan dobrovolně,“ opakovala už poněkolikáté Diana. „Obzvlášť teď, když byla její matka, Bílá královna, začasovaná…“

„Jsem si jistý, že je to jinak!“ vykřikl zaníceně Nik a v zápalu bouchl dlaní do stolu, čímž si vysloužil Danilův nespokojený pohled. „Vasilisa Astragora nenávidí, stejně jako my všichni…“

„Veliký duch Ostaly ji mohl zahnat do kouta,“ trhl rameny Maar. „Třeba tím, že vyhrožoval Zachaře… Ale stejně mi nejde do hlavy, jak se mohla Vasilisa odhodlat k něčemu takovému?!“ vybuchl najednou. „Vždyť jí hrozí smrtelné nebezpečí!“

„Tišeji, časoději,“ ušklíbl se Danila, aniž by přestal opatrně štětcem oprašovat silnou bronzovou matici. „Nebo sem přiběhne někdo z Lazoru… Jestli chcete slyšet můj názor, udělala dobře. Jenom na Zmijulanu může zjistit, kam se poděl náš veliký příšerný Feš.“

Maar pochybovačně zavrtěl hlavou:

„Nejlepší časodějové Astrohradu nedokážou najít sebemenší stopu po Fešovi Dragocijovi. I kdyby měl v jeho zmizení prsty Astragor, pochybuju, že by se svěřil zrovna Vasilise.“

„Stejně si myslím, že to Vasilisa udělala proto, aby zjistila o Fešovi alespoň něco,“ prohlásil neoblomně Nik.

„Jenom je škoda, že se s nikým neporadila… Třeba alespoň s mým otcem.“

„Hm, už vidím, jak tvůj otec říká: Ano, Vasiliso, přijmi to. Něco se od velikého ducha Ostaly naučíš a navíc zjistíš všechno o zmizení Stříbrného klíčníka.“ Diana vcelku věrně napodobila hlas Lazareva staršího. „Nikdy by ji samozřejmě nepustil! Ale já mám o ni také strach,“ dodala smutně. „Kam asi mohla utéct Elena po tak strašném zločinu? Jedině na Ostalu, a možná právě na Zmijulan. Při představě, že se naše Vasilisa může ocitnout s tou škůdkyní o samotě, je mi nanic… A o Astragorovi ani nemluvě.“

„Přesně tak,“ souhlasil Nik. „A vůbec, když si vzpomenu, co všechno Feš vyprávěl o Dragocijových… Kdybych jen tušil, že se to takhle vyvine, nikdy bych jí ten zatracený prstýnek nedal.“

„Musíme doufat, že dokud nejsou všechny legendární komnaty otevřené, Vasilise nic vážného nehrozí…“ pronesl zamyšleně Maar. Bezmyšlenkovitě vzal matici a otáčel ji mezi prsty, ale když postřehl, jak na něj Danila zahlíží, ihned ji vrátil na místo.

„Lépe řečeno, dokud neotevřeme Bronzovou komnatu,“ dodala významně Diana. „Naše nová vládkyně, Perlová královna, mě přizvala na svou mimořádnou poradu, jsem přece Železná klíčnice,“ vysvětlila, když postřehla tázavé pohledy přátel. „Když se Astragor stal jedním z klíčníků, tak zřejmě získal možnost sám otevřít všechny komnaty pomocí svého tikkeru. Proto se Radosvět bojí postavit ho před ultimátum – dokud neodhalí všechna tajemství Rozeklaného zámku…“

„Dobře že Radosvět věří Fatumovi Darosovi, který vypočítal, že časoděj, který otevřel Zlatou komnatu, prožil tisíc let, i když teď vypadá jako mladík. Když si představím, že se Astragor mohl usídlit ve Fešově těle… Brrr!“ Diana se zachvěla odporem. „I když i Marka je mi strašně líto… Byl to sice mizera, ale tak strašný osud si nezasloužil. Pořád nemůžu uvěřit, co se mu stalo.“

„Nejsi jediná, kdo tomu nevěří,“ přidal se Nik a jako obvykle povytáhl obočí. „Maryška Rezniková a její matka, která se stala ředitelkou Světločasů, poté co Elena utekla, pořád považují Marka za… Marka. Můj otec říkal, že nechtějí nic slyšet, přestože se je Radosvět snažil přesvědčit. A co budeme vůbec dělat,“ změnil najednou téma, „když bude chtít Astragor doopravdy otevřít zbývající komnaty bez pomoci klíčníků?“

„S Bronzovou komnatou se určitě nevypořádá,“ oznámila Diana a mimoděk pohlédla koutkem oka na Maara, který se už chvíli jejich debaty neúčastnil a o čemsi přemýšlel.

„Maare, tebe to nezajímá?“ usmála se Diana, když si všimla, že je duchem nepřítomný. „Astragor v žádném případě nemůže otevřít Bronzovou komnatu sám… A to znamená, že na tobě hodně záleží, Bronzový klíčníku.“

„Opravdu?“ vzpamatoval se vmžiku Maar. „Ale já jsem slyšel, že umí mistrovsky ovládat tikker…“

„Přesně o tom se na poradě v Bílém zámku mluvilo,“ sdělila víla. „Astragor nemůže otevřít Bronzovou komnatu, protože sám začasoval Jarise, původního Bronzového klíčníka. Proto se mu klíč nepodřídí.“

„Tak takhle to je…“ protáhl Maar a v jeho očích se zablýsklo špatně skrývané vítězství. „Takže to znamená, že se s velikým duchem Ostaly ještě střetneme!“

„Možná,“ usmála se na něj Diana. „A můj Železný klíč bude možná Astragorovu vlivu také vzdorovat, když ucítí mou naprostou nepřízeň k duchovi. A kdoví, jak se zachová Severův klíč. Ale Rubínový klíč by mohl zareagovat na Vasilisin tikker, vzhledem k tomu, že byla jeho první majitelkou.“

„To může být také důvod, proč chce mít Astragor Vasilisu pod dohledem,“ vyvodil chmurně Maar.

„Teď Vasilise neublíží,“ oznámila s jistotou Diana. „A až se otevřou poslední dveře ze všech legendárních komnat, společně Vasilisu uneseme.“

Danila vrhl na Dianu veselý pohled, ale neřekl nic.

„Hlavě aby nebylo pozdě,“ povzdechl Maar a zachmuřil se. „Ti Dragocijové se mi vůbec nelíbí… Nedá se od nich čekat nic dobrého.“

„A co bude se Zacharou?“ zajímal se Nik. „Jí přece také hrozí nebezpečí. A Fešovi…“

„Nebudeme zatím propadat panice.“ Maar přejel přátele významným pohledem. „Navrhuji vyčkat na další výpravu do Rozeklaného zámku a tam podle okolností jednat. Pro začátek by bylo dobré nějak si s Vasilisou promluvit, zjistit, co si myslí a dát jí vědět naše plány.“

„Několikrát jsem se s ní pokoušela spojit,“ pronesla zklamaně Diana. „Ale marně, buď ty dopisy vždycky zadrží, nebo zkrátka ruší časodějné spojení.“

„Vážně se potřebujete s Vasilisou spojit?“ zeptal se Danila, aniž by zdvihl oči od velkého měděného disku kyvadla, které právě leštil. „Ostatně, situace je vážná, to je mi jasné… A Vasilise to určitě pomůže. Zkrátka, napište zprávu a pošleme ji.“

„A jak to chceš udělat?“ podivila se Diana.

Nik nedůvěřivě přimhouřil oči a Maar se tvářil, že Danilovi nevěří ani slovo.

„Už jsem řekl, napište zprávu.“ Danila se neubránil širokému úsměvu. „A nezapomeňte na perníčky, můj kurýr je miluje.“

4. kapitola
Obřad

řesně v devět večer stály Vasilisa se Zacharou na zámeckém nádvoří s ostatními žáky.

Bylo chladno, takže všichni, včetně dívek, měli na sobě dlouhé fialovočerné pláště s kapucemi – stejnokroj Řádu výjimečných.

Na vyučování přišlo přesně deset žáků, kromě Vojta, který stál opodál s obvyklým povýšeným výrazem. Chlapci spolu tiše rozmlouvali a sdělovali si domněnky, o čem asi bude večerní hodina. Všichni Zacharu a Vasilisu záměrně ignorovali, i když čas od času nenápadně vrhali jejich směrem zvídavé či pohrdavé pohledy.

„Dva jsou z kruhu nejstarších žáků – Vojt a Primaro,“ špitla Vasilise Zachara. „To není dobré znamení, protože nejstarší žáci chodí jen na velmi náročné a nebezpečné lekce jako pozorovatelé. Kdyby někdo zabloudil, zranil se nebo hm… se příliš zabral do bitvy. Párkrát došlo i k začasování. Ale neboj se, Rok a Vojt vždycky stihli vrátit začasované do jejich časového koridoru. I když za podobné vyrušování se pak udělují přísné tresty.“

Vasilisa cítila, jak jí přeběhl mráz po zádech: Astragor teda vyučuje podivným způsobem! Co když teď bude muset s někým bojovat s dobci? Nebo chytat erantie?! Feš jí přece několikrát vyprávěl, že se na Zmijulanu praktikuje zakázané časodějnictví…

„A kdo z nich byl Fešův kamarád?“ zeptala se Vasilisa a po očku si chlapce prohlížela. Bylo to ale obtížné, skoro všem žákům zakrýval obličej stín z jejich kapucí.

„Nikdo,“ ušklíbla se opovržlivě Zachara. „Každý z nich totiž od dětství snil o tom, že zaujme jeho místo.“

„Děláš si legraci?“ vzdychla nevěřícně Vasilisa.

„Všichni sice patří ke starším žákům, ale jsou jen na nízkém kruhu, spolu se začátečníky,“ začala vysvětlovat kamarádka. „Každý z nich samozřejmě touží dostat se na nejvyšší kruh… jako Feš. Obzvlášť teď, když…“ Zachara se odmlčela.

„Feš se ztratil a jeho místo je volné,“ dokončila zlostně Vasilisa. „A navíc bez rizika, Mark už zaplatil za všechny.“

„No ano, tak nějak to je…“ zamračila se Zachara. „Ale Feš nebyl oblíbený, protože byl přijat přímo do kruhu nejstarších a vyfoukl tak nejtajnější přání každému Astragorovu žáku… A navíc se učil nejlíp ze všech… Taky byl považován za Rokova oblíbence. Rok ho totiž dával často ostatním za příklad, chválil mu jeho vynálezy a nápady… A sama dobře víš, že s mým bratrancem a jeho povahou není snadné se spřátelit. Pamatuju si na takové pranice, to bys koukala,“ začala vzpomínat Zachara. „Felixovi jednou zlomil ruku, ale to mu patřilo! Dirovi rozbil nos a s Retem se jednou strašně poprali. Kdepak Feš, ten se jednou popral dokonce i s Vojtem, za což pak strávil týden v podzemí. A to nepočítám případ, kdy…“

Najednou Zachařino vyprávění přerušil skřípot dveří. Zašustila dlouhá sametová opona a před žáky se objevil Rok – jako vždy soustředěný, upjatý a zachmuřený. Vasilisu znovu napadlo, že je Astragorův syn podobný zlému, vyzáblému a věčně nespokojenému havranovi.

„Mám pro vás dobrou zprávu: dnes se vydáme do našeho oblíbeného lesa a strávíme tam celou noc,“ oznámil jim zadání Astragorův syn a přejel po všech přítomných upřeným přísným pohledem. „Kdo se dožije rána, dostane ode mě zápočet. A koho budu muset zachraňovat, bude potrestán. A kdo se vrátí se zvlášť zajímavou historkou, může se těšit na odměnu od samotného pana učitele.“

Žáci radostně hlučeli a vzrušeně si mezi sebou povídali.

Vasilisa si pomyslela, že Astragor nejspíš nerozdává odměny příliš často. A co se týče dalších Rokových slov, Vasilisa chtěla věřit tomu, že má Astragorův syn jen smysl pro takový černý humor.

Ale její naděje byly bohužel plané.

„Já se snad zblázním, my půjdeme do Dragolisu!“ špitla jí šokovaně do ucha Zachara. „Je to podivuhodné místo. Proslýchá se, že je tam plno různých časodějných zázraků. Každopádně se vyplatí držet tam svou časodějnickou střelu pevně v ruce…“

„Takže je to tam nebezpečné?“ zajímala se Vasilisa a umírala strachy i zvědavostí zároveň.

„A jak! Ale abys věděla…“

„Ohnivá!“ skočil jim do rozhovoru Rok, který na Vasilisu zavolal nečekaně hlasitě. „Ty půjdeš bez časodějnické střely. Odevzdej mi ji, okamžitě.“

Rok rázně natáhl ruku.

Vasilisa zkoprněla. To má odevzdat svou časodějnickou střelu, a navíc synovi Astragora? Ve chvíli, kdy se chystali jít do nějakého nebezpečného Dragolisu, a navíc v noci? Užuž se chystala něco namítnout, ale úkosem zahlédla sotva viditelné gesto Zachary: hlavně neodmlouvej.

„No… dobře,“ zabrumlala dívka a neochotně příkaz splnila.

Ostatní žáci ji mlčky pozorovali, ale nijak svůj zájem nedávali najevo – slovem ani pohybem, jenom stáli na místě a sledovali, co udělá.

Vasilise bylo z jejich lhostejných pohledů jaksi nanic. Stejně jako každý hodinář se skoro nikdy nevzdálila od své střely, dokonce i na noc si ji schovávala pod polštář. A jak má zůstat ve společnosti Astragorových žáků bez jakékoliv zbraně? Na druhou stranu se k velikému duchovi Ostaly dala do učení v podstatě dobrovolně, takže si nemá na co stěžovat – bude muset chvíli žít podle cizích pravidel.

„Počkejte tady, než přivedu lunoptáky!“ přikázal jim Rok a znovu zmizel dveřmi schovanými za oponou.

Žáci se uvolnili, hovory začaly být hlasitější a veselejší – všichni se očividně těšili na zajímavý výlet. Vasilisa najednou mezi nimi spatřila zvláštního kluka se stříbrnobílými vlasy až do pasu. Část z nich měl spletenou do copu. Stál opodál s rukama zkříženýma na prsou a nepřítomným výrazem, nejspíš se nesnesitelně nudil.

„Hej, Černá klíčnice!“ zavolal najednou někdo na Vasilisu. „Jsi ráda, že tě Astragor poctil příležitostí stát se jeho žákyní?“

Dívka se otočila. Otázku položil nevysoký chlapec s jemnými ulízanými vlasy s pěšinkou uprostřed, drzýma vypoulenýma očima a velmi záludným výrazem.

„Jdi do háje, Felixi,“ procedila skrze zuby Zachara a vykročila vpřed.

„Proč bych měl?“ namítl kluk a znovu, ještě troufaleji, se zahleděl na Vasilisu. „Všichni jsme zvědaví, kdo byl přijat místo ubožáka Feše.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se nepřátelským tónem Vasilisa. Chlapcovy velké vypoulené oči ji příšerně rozčilovaly. „Co to plácáš?“

„Byla jsi přece přijatá do kruhu starších žáků, sýkorko.“ Felix hodil očima po Zachaře a uculil se. „Copak jsi to své kámošce ještě neřekla?“

„Kluci povídali, že tě Astragor přijal do kruhu nejstarších,“ ozvala se neochotně Zachara. „Do toho, co jsem ti o něm před chvílí vyprávěla. Ale vzhledem k tomu, že nemáš žádné tetování, je to možná jenom drb…“ A rázem osočila chlapce: „Mazej odsud, ty pulče vykulenej! Feš se vrátí! Jasný? Zapiš si to za uši! Ještě ti rozmlátí ciferník, hlupáku, uvidíš.“

„Nevrátí se,“ zapojil se najednou do hovoru Vojt, který je už dlouho poslouchal. Po rtech mu přeběhl zákeřný úsměv. „Ztratil se v bezčasí… Stane se to každému, kdo zradí svého učitele. Veliký duch Ostaly se ho zřekl a určil jiného… příjemce. Poslání Fešiara Diamana Dragocije skončilo dříve, než začalo. Nicméně hloupý, ambiciózní Zlatý klíčník měl ještě větší smůlu… Nemám pravdu, Roku?“

Všechny pohledy se upřely na Roka, který se opět vynořil z jasně zelené sametové opony.

„Za deset minut vyrážíme, připravte se,“ pronesl odměřeně Astragorův syn a k Vojtově nespokojenosti jeho otázku zcela ignoroval. „Počasí je dobré, ale zítra k ránu přijde prudký déšť. Nezapomeňte si promyslet úkryt.“

„A dostaneme odměnu, když se nám podaří najít časovou anomálii?“ zeptal se podlézavě Felix a rázem ztratil o Vasilisu zájem.

„Nebo ulovit móru,“ přidal se nějaký jiný vysoký shrbený kluk. „Co dostaneme za móru?“

„Dire, ničeho se v lese nebudete dotýkat, obzvlášť časodějníků ne,“ okřikl jej Rok. „Poslední, co máme zapotřebí, je zase se pohádat se strážci lesa. Radši přines nějakou zajímavou věc nebo toulavou vzpomínku – v lese jich je spousta… Všichni dávejte pozor,“ zvýšil hlas, „budeme ve spojení jako vždycky přes křídlo.“

Nejspíš myslí tetování na krku, pomyslela si rozčileně Vasilisa. A co budu dělat já? Tetování nemám, střelu mi vzali… Co když mi Rok vzal časodějný náramek schválně, abych se nemohla s nikým spojit a zabloudila…

„Černá klíčnice,“ zavolal na ni najednou Rok, „v případě nenadálých událostí použij tikker.“

Šlehl po ní temnýma očima a zamířil za Vojtem.

To mě mohlo hned napadnout, pomyslela si naštvaně Vasilisa. Jasně že se chtějí znovu podívat na můj časový flér.

Počkala, až se Rok zcela zabere to rozhovoru s Vojtem, a zeptala se Zachary:

„Co jsou to ty časové anomálie? A móry? A co je vlastně zač ten Dragolis?“

Zachara okamžitě odpověděla:

„Dragolis je časodějný les. Celý je v podstatě taková časová anomálie. Ještě jsem tam nebyla, ale slyšela jsem, že se tam koná vyučování nejstarších žáků. Feš býval v Dragolisu často, ale nikdy mi o něm nic neřekl, i když jsem ho přemlouvala sebevíc. Ale jednou se podřekl, že tam Výjimeční provádějí své obřady. A právě v Dragolisu se Feš naučil proměnu na trojzubce. A móry jsou duchové stromů, strážci Času. Někdy se jim říká časodějníci. Je lepší je nedráždit, Rok má pravdu. Ale já je znám jenom z knížek a párkrát se o nich zmínil Feš. Móry vzbuzují přeludy, iluze. Třeba vyvolávají tvé staré, někdy velmi nepříjemné vzpomínky. Svádějí ze správné cesty a zavádějí do pustých houštin. Ale když se jim líbíš, můžou ti i pomoct… Můžou tě dovést k pokladu nebo provést časovým přechodem, kamkoliv chceš.“

„Ten Dragolis patří Astragorovi?“ zeptala se znovu Vasilisa. Kouzelný les a móry jí připadaly zajímavé. Třeba se jí podaří spatřit alespoň nějaké časodějníky, snad potká ty přátelské…

„Ne, i když jistá část je v podstatě naše…“ zamyslela se Zachara. „Podle dávné legendy ostalských duchů,“ spustila najednou překvapivě obřadně a její oči se zablýskly v tlumeném světle nástěnných lamp, „se právě v tomto lese zrodilo časodějnictví. Kdysi tam žili úplně první časodějové, v tajnosti, dařilo se jim skrývat se před běžnými lidmi, kteří o časové magii neměli ani tušení. Dodnes tam pod tlustými kořeny starodávných stromů vládne ta nejsilnější časová magie… Proto v tom lese číhá spousta nástrah, spletitých chodeb a časových pásem,“ pokračovala už normálním hlasem. „O nadvládu nad touto oblastí bojují mnozí ostalští hodináři, vždyť je to nejmocnější, nejvíc střežené a tím pádem obzvlášť přitažlivé časodějné území.“

„Na Dragolis si odjakživa mnozí dělají zálusk,“ ozval se najednou vedle nich někdo povýšeným tónem. „Třeba Chronimara Stolettá a nesčetné množství jejích potomků. Ale Dragolis byl vždycky svůj. Do stínu jeho stromů může vkročit jenom ten, komu to dovolí. Ale taky už se nikdy nemusí dostat ven, když si věčný les usmyslí, že ho nepustí.“

Hlas patřil vysokému, nakrátko ostříhanému kudrnatému klukovi s nepříjemnýma bleděmodrýma očima a pronikavým pohledem. K Vasilisinu překvapení tentokrát Zachara mlčela, přestože se nespokojeně mračila.

„Popravdě jsem byl v šoku, že vám dovolili jít s námi…“ pokračoval ten kluk. „Možná je to vaše první a poslední zkouška.“

Chlapec přistoupil blíž – doslova se tiše přikradl – a Vasilise tím dokonce připomněl Feše, který také dělal tiché kroky jako kočka.

„Do Dragolisu chodíme vždycky po jednom, aby každý potkal svůj vlastní osud…“ pokračoval kluk trochu pateticky. „A pokaždé je to těžká a drsná zkouška. Proto s námi ještě nikdy nebyly holky. Nemám pravdu, Zacharo?“

Dívka se zatvářila kysele, ale překvapivě mu nic neodsekla.

„Ret Dragocij,“ připomněl se náhle kluk a pomalu podal Vasilise ruku.

Rozhovory najednou utichly, jako by se zastavil čas.

Čím dál zaskočenější Vasilisa mu pomalu stiskla nabízenou dlaň. Vzpomněla si, že s tímhle starším žákem je lepší se přátelit nebo být alespoň zadobře.

„Jsem si jistý, že tu nejsi dobrovolně,“ pokračoval Ret příkřejším tónem. „Proto bys měla vědět, že být Astragorovými žáky je pro nás pro všechny velká čest. Pro každého hodináře. Budeš studovat společně s velikými Dragociji – s rodinou nejsilnějších časodějů na Ostale.“

Chlapec se zatvářil nafoukaně a vypadal, jako by ho někdo začasoval. Vasilisa se neudržela a usmála se. Najednou jí bylo jasné, proč byl Feš tak povýšený a domýšlivý – všichni jsou tu stejní. A pokud jde o Astragorovo vyučování, kvůli němu tu není určitě. Její hlavní cíl je zjistit, co se stalo Fešovi a jak ho může zachránit. Ostatní Dragocijové s jejich strašným učitelem v čele ji naprosto nezajímají.

„A jak je možné, že se Dragolis velikým Dragocijům nepodřídil?“ neodpustila si pichlavou poznámku.

Ale Reta to nevyvedlo z míry.

„Brzy to zjistíš sama,“ odpověděl se zcela vážnou tváří.

Nastalo kratinké, zhruba vteřinové ticho – napjaté a nepříjemné. Ale hned v dalším okamžiku ho přerušil Rokův hromový hlas:

„Vzhůru! Letíme!“

Nahoře na hradbách začali všichni přivolávat své lunoptáky – ze všech stran se ozývalo dlouhé trylkové pískání. Vasilisa ani nemusela zahvízdat – Vánice s radostným vrkáním přilétla sama a div svou paní nesrazila k zemi, jak se jí snažila zavrtat do podpaží.

„Podívejte se na toho hloupého lunoptáčka,“ ozval se něčí komentář, nejspíš Felixův.

„Na Eflaře nejspíš zapomněli, jak ovládat časodějné zvíře,“ přidal se kdosi a všichni se rozesmáli.

Vasilisa se rozčílila, ale spolkla odpověď. Koneckonců, ať si myslí, co chtějí, stejně to nejsou její přátelé ani blízcí známí. Jejich názor jí je absolutně ukradený. Teď jí navíc dělal starosti spíš let do tajemného Dragolisu než hloupé posměšky kluků.

„Podívej, Rok poletí na Větrovi!“ Vedle ní se objevila Zachara v sedle Astrovíra. A dodala s hořkostí: „Pamatuješ, čí je to lunopták? Fešův.“

Vasilisa okamžitě poznala ptáčkovo modré peří se stříbrným leskem. Sevřelo se jí srdce – na Zmijulanu se zřejmě rozhodli na Feše zapomenout, jako by tady ani nikdy nebyl. Dokonce i jeho lunoptáčka si nejspíš vzal Rok. A ten protivný Vojt mluvil o Fešovi v minulém čase. Zkrátka zmizel, a je pryč… Vasilisa z toho vyvodila, že Astragor bohužel ani nemá v plánu synovce hledat.

Nebo že má sám v jeho zmizení nejspíš prsty…

Rok pronikavě hvízdl, všichni lunoptáci vzlétli do oblak a utvořili osobitou véčkovou formaci – na špici letěl Rok, za ním Vojt na velkém šedém lunoptákovi a Ret na sněhobílém ptáčkovi velmi podobném Vánici. Za nejstaršími se seřadili všichni ostatní žáci, Vasilisa a Zachara se na svých lunoptácích ocitly poslední.

Po chvilce si byla Vasilisa letem tak jistá, že udělala několik odvážně klopených zatáček, aby těm namyšleným Dragocijům ukázala, že je její Vánice chytrý a šikovný lunopták, který to natře jakémukoliv soupeři.

Ale Ret se svým lunoptákem také bez větších potíží vystřihl dvojitou otočku kolem své osy, vrhl se střemhlav dolů a hned prudce přibrzdil, přičemž změnil směr, znovu vylétl vzhůru do oblak a zaujal své místo ve formaci. Podobně se předvedl i Felix – jeho triky nevypadaly tak elegantně, ale i tak si s nimi poradil dobře. Vasilisa vedle sebe zachytila šibalský shovívavý pohled Zachary a musela uznat, že jí Dragocijové vytřeli zrak. Nejspíš létají na lunoptácích málem od narození, takže předčit je v umění letu nebude snadné.

Dragolis se rozkládal na západě od Zmijulanu – na úpatí vysokého skalnatého horského hřebene tvořícího půlkruhovou hranici lesa. Z výšky to vypadalo jako obří lidské oko s tmavě zelenou duhovkou – jako by je les už zdálky pozoroval a rozhodoval se, zda je vpustí na své panství. Vasilisa se pod tím přízračným pohledem mimoděk pevněji přitiskla ke sněhobílému peří Vánice a nechala se konejšit příjemným teplem jejího těla.

Zakrátko začali lunoptáci přistávat. Mířili na nevysoký mírný kopec na kraji lesa. Ale Vánice najednou změnila směr a zamířila nad vrcholky stromů. Vasilisa se tomu ani nestačila podivit, když Vánice vletěla plnou parou do nejhustšího houští, přičemž polámala spoustu vrchních tenkých větviček. Kolem ní se míhaly mohutné šišky na hustých smrkových větvích, sukovité kmeny dubů, mladé lípy a břízy, jejichž větvičky se ji pokoušely šlehat do obličeje. Vasilisa se musela přitisknout k lunoptákovi ještě pevněji, ale Vánice naštěstí lavírovala mezi stromy s jistotou, jako by tu cestu dobře znala.

Vasilisa nakonec seskočila na zem – její nohy v lehkých špičatých botách na vlhkém povrchu lišejníku mírně zapružily. Vánice vydala provinilý žalostný výkřik, zamávala křídly a znovu vzlétla do nebes.

Dívka vyprovodila svého lunoptáka trochu zmateným pohledem, rozhlédla se, zda někde nablízku nejsou ostatní žáci, ale nejspíš letěli dál. Takže se ocitla v neznámém lese úplně sama! Škoda že tu s ní není Zachara… Popravdě řečeno by Vasilisa přivítala společnost i toho zvláštního Reta, nebo dokonce Felixe.

„Zřejmě budu muset jít naslepo,“ broukla si dívka.