Pavel: Kapela

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Michaela Fišarová

Pavel: Kapela – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Albatros

Jiříkovi

© Albatros, 2019

© Michaela Fišarová, 2019

Illustrations © Markéta Laštuvková, 2019

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-00-05507-7

ISBN e-knihy 978-80-00-05538-1 (1. zveřejnění, 2019)

Pavel

Jmenuju se Pavel. Je mi jedenáct. Šel jsem o rok pozdějš, protože jsem hyperaktivní.

„Hyperaktivní na blbiny,“ říká máma. „Když potřebuju s něčím pomoct, tak to se nepřetrhneš!“

Taky mám poruchu pozornosti.

„To je zajímavý, že když hraješ na počítači, tak pozornost udržíš úplně v pohodě několik hodin!“ říká táta. „A ve škole s tím máš problém. Můžeš mi to laskavě vysvětlit?“

Nemůžu. Nevím, proč to tak je.

Zdá se mi, že je veliká škoda, že se celá škola nedá dělat jen na počítači! To nemůžou už konečně vymyslet místo vyučování nějaký počítačový hry? Pak by se třeba do školy nemuselo vůbec chodit, každýho by to bavilo, učilo by se jen takhle doma na počítači a všem by to stačilo!

Mně by to stačilo teda určitě!

A pozornost by udržel úplně každej kluk!

Včera jsem o tom svým nápadu vyprávěl Aničce a tý to připadalo hodně dobrý.

„Prosím tě, nepleť jí hlavu hloupostma! Ještě se pak do první třídy nebude těšit!“ volala máma z kuchyně, když mě zaslechla.

Anička je moje ségra, je jí pět a už teď se nemůže dočkat, až půjde do školy. Pořád dokola si na ni hraje.

Pochopí tohle někdo? Hrát si na školu? Hnus!

No, každopádně já do školy bohužel chodím, protože ty počítače na doma místo sezení v lavici ještě nejsou. Musím to všechno vymyslet jednou až já.

Chodím do třídy 4. B.

Máme paní učitelku Marušku, která celkem ujde, a pak je tam taky asistentka, který říkáme TETA. A ta je děsná! Je u nás ve třídě kvůli Románkovi, protože je autista. Jenže ona se často nestará jenom o Románka, což si myslím, že by měla, ale stará se i o nás. A to je příšerný! Furt mi něco říká, zlobí se, když něco nemám a často mě dost nespravedlivě obviňuje kvůli všemu.

Takže se nedivte, že bych školu dělal daleko radši z domova na počítači! A bez TETY!

TETA říkáme asistentce proto, že je to teta Jany. Jana chodí k nám do třídy a na rozdíl od její tety docela ujde. Teda, nejdřív byla pěkně blbá, ale teď už tolik ne.

Jediný, co je na TETĚ dobrý, je to, že Janu zachránila ze zatopenýho sklepa. Byla tam spousta vody až ke stropu a Jana se tam málem utopila. Ale TETA rozbila okýnko a pro Janu skočila a vytáhla ji ven. Teď je v nemocnici. Až se z ní vrátí, zahrajeme jí písničku. Teda, ne že by se mi chtělo hrát zrovna TETĚ nějakou písničku, ale jsem šéf kapely a to je dobrý. A kdyby nebylo TETY v nemocnici, možná by ani žádná kapela nevznikla.

Jo, a jmenujeme se BLOUDY Z BOUDY. Ta naše kapela, myslím. A já jsem šéf BLOUDY Z BOUDY, což je fakt hodně dobrý!

Anička

„Džus, bus, autobus, džus, bus, autobus…“

„Buď ticho!“

„Džus, bus, autobus, džus, bus, autobus…“

„Buď zticha ti říkám!“

„Džus, bus autobus, džus, bus, autobus, bus, džus, au…

Au! Mamí, mamí, bééé! Mamí!“

Strčil jsem do ní, až odletěla na postel.

„Pavle, pojď sem! Okamžitě!“

Pomalu jsem se odšoural do kuchyně za mámou.

„Co jsi Anče zase udělal?“

„Nic!“

„Ne, ne! Strčil do mě!“

„Pořád mě otravovala a nepřestala!“

„Co jsi mu, Aničko, udělala?“

„Nic! Béé. Mamí!“

„Přestaňte oba! Už toho mám dost!“

„Já nic nedělám!“

„Jo, jo, strkáš mě. Béé.“

„Dost! Dneska se, Pavle, počítače ani nedotkneš!“

„He, he, he, he…“

„A ty, Ančo, dneska žádná televize!“

„Béé…“

Anička je děsná! Nevím, jestli může mít někdo horší ségru. A ještě ke všemu ji mít ve svým pokoji!

Kája se má! Ten má u táty pokoj jen a jen pro sebe! Může si klidně od svojí ségry odpočinout. Já si neodpočinu vůbec nikdy. Nikdy!

Maminka si všimla, jak se oblíkám.

„Kam jdeš?“

„Ven. Máme na hřišti zkoušku kapely.“

„Vy máte kapelu?“

„Jo.“

„A s kým?“

„S klukama ze třídy. Jsem šéf celý kapely.“

„A holky jsou v tý kapele taky?“

„Nějaký jo.“

„Který?“

„Nevim.“

„Já chci jít taky do kapely!“ objevila se v předsíni Anička.

„Mami, co je to kapela?“

„Hrajou tam a zpívají nebo co…,“ mamka se na mě zkoumavě podívala. „Co v tý kapele vlastně děláte?“

„Nic!“

„A toho NIC jsi šéfem?“

„Hrajem tam a zpíváme.“

„Mami, já s ním chci taky do kapely hrát a zpívat!“

„Nemůžeš ji vzít sebou?“

„NE!“

„Mamí! “ Anča začala zase natahovat.

„Aničko, nebreč zase! Proč ji nemůžeš vzít s sebou?“

„Protože to nejde!“

„Proč to nejde, když jsi šéf celý kapely?“

„Prostě to nejde!“

„Aničko, nebreč, zamícháš mi těsto, chceš?“

„Nechci míchat, chci zpívat!“ bulela ségra.

„Zazpíváme si samy, neplakej, na něj se vykašleme. Stejně je venku zima!“

Máma mě zahlídla, když jsem sundal klíče z háčku.

„Na co potřebuješ klíče od garáže?“

„Mám tam nějaký věci.“

„Pavle, nebudete zkoušet u nás v garáži, že ne?“

„Ne.“

„Ať tě to ani nenapadne! Mohli byste tam tátovi rozbít tu novou bicí soupravu!“

„Nebudem tam zkoušet, jdeme na hřiště!“

„Chci jít taky na hřiště, béé…“

„Tak ahoj!“

„Ahoj a do šesti ať jsi doma!“

Uf!

Buben

V garáži bylo přítmí. Hledal jsem na zdi vypínač. Cvak. Stará zářivka se pomalu rozblikala. Došel jsem až před tátovy bubny přikryté plachtou. Polknul jsem a přemýšlel.

Když si na chvíli půjčím jeden z bubnů a zase ho vrátím, to nemůže přece nikomu vadit! A hlavně, táta je stejně v Maďarsku, tak se ho na to nemůžu ani zeptat. Kdyby tady byl, určitě by byl rád, že si jeho buben půjčuju, říkal jsem si potichu. Byl by rád, že jsem jako on!

Bylo jich tam pět. Odkryl jsem je. Jeden byl úplně nový, čtyři starší. Nový se krásně leskl. Byl největší. Zkusil jsem ho nadzvednout. Dal se sotva unést.

Ten menší by byl lehčí, napadlo mě. Ale určitě nebude tak dobře hrát! A taky se tolik neleskne.

Vystrkal jsem ten nový před garáž, zhasnul a zamknul.

Na hřiště to není tak daleko, to hravě zvládnu!

Všichni už na hřišti čekali.

Postavil jsem před svou kapelu ten obří buben na zem. To bylo překvapení!

„Kdes to vzal?“ vytřeštila na mě oči Claudie.

„Táta má taky kapelu, je jeho,“ řekl jsem a zabubnoval. „Budu taky bubeník! Jako on!“

„A on ti to dovolil?“ pohladila Jana buben.

„Tak úplně ne, je na služebce v Maďarsku, ale kdyby tady byl, tak by mi to dovolil.“

„Tak to určitě!“ zasmál se Kája a obrátil se na Claudii. „Nemohl jsem doma najít Kryštofovu harmoniku, ty sis ji vzala?“

„Jo!“ řekla Claudie a ruku si přitiskla na kapsu u kalhot.

Claudie je Kájovo dvojče. „Claudie je ta horší půlka z nás dvou,“ říká Kája. A Kryštof je nový přítel jejich maminky. Kája i Claudie jsou u rodičů ve střídavý péči.

„Tak naval,“ zařval na ni Kája.

„To teda nenavalím, vzala jsem si ji první!“ vřískala Claudie.

„Jenže já to vymyslel! Kdybych o tom nemluvil, ani by sis na ni nevzpomněla!“

„Jo jo, vzpomněla!“

Kája se vrhnul na Claudii a vyrval jí harmoniku z kapsy.

„Blbče, roztrhl jsi mi kalhoty!“

„Nemáš mi krást harmoniku!“

„Není tvoje, ale Kryštofova!“

Kája s Claudií se hádají skoro pořád. Ale když bylo Claudii jednou hodně špatně v lese, kde se ztratili, Kája jí doběhl pro pomoc. Takže Claudie je rozhodně i ta slabší půlka z nich dvou. Claudie by bez něj v lese, jak nám sám říkal, asi vůbec nepřežila.

Jana zatroubila na houkačku, co měla ze svojí starý tříkolky. Ta houkačka jí prý pomohla, když na ni troubila v zatopeným sklepě. Díky tomu troubení ji TETA totiž uslyšela a vytáhla ji ven.

Všichni se toho zvuku lekli. Nebylo to totiž obyčejný troubení. Byl to řev, vřeštění a troubení dohromady. Tak divný hluk nevydává snad nic jinýho na světě!

„Budeme něco zkoušet nebo se hádat?“ zeptala se Jana, když dotroubila.

„Budeme se hádat!“ zabubnoval jsem na svůj buben.

„Asi nebudeš hrát na harmoniku,“ řekla Natálie Claudii, která si prohlížela svoji utrženou kapsu u kalhot.

„No a? Ty zas nebudeš zpěvačka!“ zaječela Claudie a šlápla jí na sukni, až se jí utrhl její spodek, když se chtěla otočit.

„Ty jsi pitomá!“ nadechla se Natálie a zvedla ze země kus krajky. Druhý konec jí visel na sukni. „Co s tím mám teď asi tak dělat?“

„Nic,“ zasmál jsem se a škubnul za tu její krajku, až jsem ji utrhl i s kusem sukně. „Na, to si dej do vlasů,“ hodil jsem tu krajku i s kusem sukně po Lukášovi, který se občas chová jako holka, a začal jsem zase bubnovat.

Lukáš tu krajku sebral ze země, ale do vlasů si ji nedal. Obtočil mi ji zezadu kolem krku a já se tak leknul, protože jsem to od něj vůbec nečekal, že jsem kopnul do bubnu, který padl na zem.

Všichni zmlkli.

„Idiote!“ zařval jsem na něj. „Zničil jsi mi buben!“ A pohladil jsem místo, kde byl odřený lak.

„To je dobrý, hlavně, že není prokoplej,“ sehnul se nad bubnem Kája.

Asi jsem si ho přece jen neměl půjčovat, napadlo mě.

„Mě už to neba, jdu už domů,“ řekla Natálie a svlíkla si svou rozervanou sukni, pod kterou měla legíny.

„Nikam nechoď,“ poručil jsem jí. „Bude se nacvičovat. Hned teď!“ A zase jsem zabubnoval.

Přece se teď kapela nerozpustí, když už mám kvůli tomu odřený buben!

Musím je za každou cenu zastavit, nebo jsem tátovi zničil buben úplně nadarmo!

Bloudy z boudy

Natálie si sbalila tašku, do který strčila paruku z barevných vlasů, který si vzala s sebou, a odcházela z hřiště.

„Ó bouda, ó bouda, ó bouda,“ zařvala naštvaně a bouchla při odchodu vrátky.

„Budeš zpěvačka,“ zavolal jsem na ni rychle, abych ji zastavil.

Natálie se podívala na Claudii a vyplázla na ni špičku jazyka.

„Tak vidíš, budu zpívat!“ vrátila se na hřiště, zašátrala v tašce a nasadila si zpátky svoje vlasy.

„Musíš to zazpívat přesně takhle, jako jsi to zazpívala teď! Zkus to znova!“ poručil jsem jí, když přišla až ke mně.

„To nebyl zpěv, to jsem jen řvala,“ řekla.

„Ne, to byl zpěv, to bylo skvělý,“ chválil jsem ji, aby se zase neurazila a znovu neodešla. „Budeme rocková kapela!“ Tam se totiž takhle řve.

Natálie znovu zakřičela: „Ó bouda, ó bouda, ó bouda!“ a prohrábla si rukou svoje barevné vlasy. Zabušil jsem zase na buben.

„Dobrý, ale co dál?“ zeptal se Kája.

„Dál nevím,“ odpověděl jsem a bušil do bubnu pořád dokola.

„Co kdybychom spíš zazpívali: Ó bloudy, ó bloudy, ó bloudy. Jsme z boudy, jsme z boudy, jsme z boudy?“ zeptala se Gábina a zacinkala svou rolničkou.

„To by šlo,“ kývl jsem na Natálii, aby to zkusila zazpívat.

„Vemte si všichni hudební nástroje a zkusíme to,“ poručil jsem ostatním. „Ty si vem tohle,“ hodil jsem po Claudii krabičku od svačiny, co se tam válela na lavičce. „Najdi si klacek a budeš do toho taky bušit. Budeš můj druhej bubeník!“

Nikdo nesmí odejít, opakoval jsem si v duchu.

„Já chci bejt taky bubeník!“ řekl naštvaně Kája.

„No jo, ale seš harmonikář!“ řekl jsem mu a už jsem toho začínal mít teda fakt dost.

„Ty budeš tančit,“ ukázal jsem na Lukáška, který se sbíral, že taky půjde pryč.

„To teda nebudu!“ odsekl a odcházel.

„To teda budeš, nebo řeknu tátovi, až se vrátí z Maďarska, že jsi mu zničil buben!“

Zastavil se a čekal, co bude.

„Teď,“ zařval jsem.

Začali jsme troubit, bušit, cinkat a hrát na svoje nástroje s takovou vervou, že Natáliino řvaní vůbec nebylo slyšet.

Nepředstavoval jsem si, že mít kapelu je až takhle složitý!

„Takhle to nejde,“ řekl jsem jim. „Já nejdřív zabubnuju, pak Jana zatroubí, pak já znovu zabubnuju a přidá se ke mně Claudie a Jana zase zatroubí. Potom bude mít sólo Kája na harmoniku a Lukáš bude tančit a pak všichni tři ztichneme. Natálie začne zpívat a vy potichu budete hrát na ostatní nástroje. Až Natálie dozpívá, tak my s Claudií zase zabubnujeme, Jana zatroubí, pak zabubnuju sám a skončí to. Je to jasný?“

„Ne,“ odpověděli všichni a v tu chvíli jsem se chtěl sebrat a odejít domů sám.

Znovu a znovu jsem jim to vysvětloval a opakoval. Teda, někdy naši paní učitelku Marušku fakt nechápu! Jak se tohle dá vydržet?

Zkusili jsme to pak několikrát po sobě, až jsem konečně řekl: „Je to docela dobrý, ale ta písnička je krátká. Vymysli ještě něco,“ řekl jsem Gábině.

Gábina chvíli přemýšlela a pak řekla: „To takhle nejde!“

„Tak do zítra,“ poručil jsem jí a ona přikývla.

A já bušil do toho svého, teda vlastně tátova, trochu odřeného bubnu a byl jsem ten nejšťastnější kluk na hřišti!