Policejní křeček

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Daniela Krolupperová

Policejní křeček – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ALBATROS

© Daniela Krolupperová, 2013

Illustrations © Eva Sýkorová-Pekárková, 2013

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-00-05435-3

ISBN e-knihy 978-80-00-05568-8 (1. zveřejnění, 2019)

Vítej doma, křečku

Bruno se k Jirkovi nastěhoval, když byl ještě docela malý. Stalo se to jen několik dní nato, co se Jirkovi narodila sestřička Karolínka. Takové zklamání! Jirka se těšil na brášku. Hráli by spolu fotbal, závodili s autíčky, stavěli by tunely. Jenomže to rodiče vůbec nezajímalo. Namísto brášky se mamince klidně narodila sestřička. Holka! Ano, hol ka! A viděl už někdy někdo holku, která hraje fotbal, sbírá autíčka, nebo fandí hokeji? Kdepak, určitě neviděl. Holky, které Jirka znal, se dovedly akorát fintit a pištět. A teď měl jednu i doma. Jako by nestačily spolužačky ve škole.

Když už tedy neměl brášku, přál si Jirka alespoň nějaké zvířátko. Úplně malé, hlavně aby bylo jeho. Sestřička stejně pořád jenom brečela. Neuměla nic jiného. Neřekla jediné slovo a neměla ani zuby! Prostě miminko. A copak si člověk může s miminkem popovídat? Samozřejmě že ne.

Nakonec Jirka přemluvil dědečka a jednoho dne se společně vydali do obchodu, kde se prodávala zvířátka. Panečku, tam jich bylo! Rybičky, papoušci, morčata, pískomilové, králíci, křečci, a dokonce jeden chameleon. Seděl v teráriu a znechuceně si prohlížel nakupující. Moc se mu asi nelíbili, jelikož naštvaně prskal.

Jirka se dlouho pozorně rozhlížel. Všechna zvířata byla krás ná. Najednou uviděl maličkého křečka s kožíškem v barvě pouštního písku. A věděl, že je to on. Tenhle křeček musí být jeho! Byl nádherný, roztomilý a jistě nesmírně chytrý. Prostě křeček jako stvořený pro Jirku.

Když přišli všichni domů, maminka se rozzlobila. Jak mohou donést hlodavce k novorozenci? Nechápala. Copak je to za nerozumný nápad? Co když má nějaké nemoci? ptala se celá rozčílená. Nakonec se přece jen dala přemluvit a křeček směl zůstat s Jirkou. Měl však přísně zakázáno opustit Jirkův pokoj, a to Jirka rád slíbil.

Potom společně s dědečkem ukázali křečkovi jeho nový domov. Čekalo na něj velké terárium plné pilin, a v něm dřevěný domeček, miska se zrním, kapátko s vodou, prolézačky a kolotoč. Kromě toho dostal i jméno, od dědečka. Bruno se jmenoval dědečkův první pes. A teď i Jirkův křeček.

Bruno si ve svém novém pelíšku brzy zvykl. Líbily se mu složité prolézačky, které mu postavil dědeček. Zamlouval se mu kolotoč, na kterém se mohl dosyta vyřádit. Zrní bylo chutné, bezvadně se křečko valo. Voda čistá. Bruno si rozhodně neměl na co stěžovat.

Jirka měl z Bruna vel kou radost. Fotbal s ním sice hrát nemohl, ale užili si spoustu legrace. Za pár dní se Bruno nechal poprvé pohladit. Od té doby ho Jirka mohl nosit v dlani. Ukázal mu celý svůj pokoj, autíčka, čítanku, matematiku i výhled z okna.

Bruno byl moc spokojený. A tak jednoho dne, když se ho Jirka zeptal „Jak se máš?“, Bruno zdvořile odpověděl:

„Dobře, děkuji za optání. A jak se vede tobě?“

Byl to slušně vychovaný hlodavec.

Jirka ale vytřeštil oči, zalapal po dechu a klesl na židli.