Kája a Claudie:
Hra na štěstí

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Michaela Fišarová

Kája a Claudie: Hra na štěstí – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Claudie

Jmenuji se Claudie. Vyslovuje se to Klaudyje a skoro všichni mi tak říkají. Všichni až na babičku, která mi říká Klaudynko. Dřív jsem to měla ráda, ale teď když už jsem větší, to nesnáším – od té doby, co můj bratr přišel na to, že oslovení Klaudynko se báječně rýmuje se slovem hovínko.

„Takové blbosti plácají akorát ubožáci, co nejsou spokojeni sami se sebou,“ řekla mu tehdy babička.

Mého bratra to tenkrát urazilo, protože sám se sebou spokojený je, takže už to nikdy nevyslovil. Jenže pokaždé když mi babička řekla Klaudynko, začal se příšerně smát.

„Hloupostem se smějí jenom hlupáci,“ poučila ho zase babička.

Můj bratr se jako hlupák necítí, takže od té doby při vyslovení slova Klaudynko už jen cuká koutky úst. Kromě mě to nikdo nevidí.

Bratr je moje dvojče a jmenuje se Karel. Všude se ale představuje jako Kája, protože neumí říkat r.

„Proboha, už s tím dítětem něco dělejte,“ opakuje pořád dokola babička mému tatínkovi. „Vždyť mu to zůstane!“

„Dělali jsme až dost,“ odsekne vždycky tatínek. „Nechce cvičit. Až si na to přijde sám a bude chtít, rád mu s tím pomůžu.“

„Kájo, proč nechceš?“ ptá se babička.

Kája většinou neodpoví a uteče se schovat do postele, přikryje se peřinou a dělá, že spí.

Jednou v noci (u mámy máme společný pokoj) jsem se ho ptala, proč se to nechce učit. Řekl mi, že už to přeci umí, jen my to neslyšíme.

Bydlíme s Kájou u mámy a táty. Ale ne dohromady. Na střídačku. Říká se tomu střídavá péče a někdy je to fajn, a jindy zase vůbec ne. Každý týden cestujeme sem a tam. V pondělí po škole jedeme na týden buď k mámě, nebo k tátovi. Nemůžeme si vybírat. Jedno pondělí tam a jiné zase jinam. Všechno si musíme sbalit, takže pořád něco nemáme a do školy zapomínáme spoustu věcí.

Když se naši rozvedli a táta se od nás odstěhoval, byla jsem strašně smutná. Maminka mi vyprávěla takový příběh.

Když byla malá, viděla film o holčičce, která neměla vůbec žádnou maminku ani tatínka. Byla strašně smutná, stejně jako já. Jednoho dne si ale řekla, že už smutná nebude, protože by se z toho smutku dočista zbláznila. A tak začala hrát takovou hru. Vždycky když se jí stalo něco hrozného, řekla: „To je dobře, že se mi to stalo, protože…“ a honem si vymyslela, proč je vlastně skvělé, že se jí ta hrozná věc stala. Ta holčička třeba nenáviděla marmeládu. Když jí její teta namazala k snídani chleba s marmeládou, ta holčička si řekla, jak je to vlastně báječná snídaně, protože se přeci už někdy musí naučit mít marmeládu ráda!

Maminka říkala, že ta holčička pak byla daleko šťastnější, protože se netrápila věcmi, které se nedají změnit nebo které nestojí za to, aby se kvůli nim zlobila a byla smutná. A pak taky říkala, že jestli chci, i já se můžu stát takovou chytrou holčičkou, která nebude pořád jen plakat a plakat, že chce mít doma oba rodiče. Můžu se totiž prý místo toho plakání těšit na to, až pojedu za tatínkem, a pak se zase těšit na to, až pojedu za maminkou.

Maminka taky říkala, že štěstí si uvnitř sebe děláme každý sám. Někdo to dokáže a někdo jiný zase ne. Ale že ví, že já to dokážu určitě, protože jsem daleko chytřejší, než byla ta holčička z toho filmu.

A tak jsem se místo pláče začala těšit. A fungovalo to! Ne najednou, ale pomaloučku, den za dnem a týden za týdnem. Ta bolavá koule uvnitř, která mi svírala bříško a nemohla jsem kvůli ní někdy ani pořádně dýchat, postupně mizela. A když mi přece jen bylo někdy zle, pořád dokola jsem si opakovala ten příběh o té holčičce.

Nejdřív jsem si hrála na to, jak je fajn, že mě dneska neuspává tatínek a nečte mi pohádku na dobrou noc, jak to vždycky dělal. Řekla jsem si, že je super, že se na to můžu celý týden těšit. Ale pak ta hra přestala působit a já začala děsně brečet, že nechci čekat celý týden.

Když mi za týden konečně četl pohádku tatínek, hrála jsem si na to, jak je báječné, že mi maminka další ráno nenapíše na malovací snídaňový hrnek: „Dobré ráno, miláčku,“ a že se na to můžu celý týden těšit. Ale začala jsem zase šíleně bulet, protože hra opět přestala fungovat.

A pak jsem zjistila, že nemůžu myslet na to, že mi tatínek nečte pohádku a maminka nemaluje na snídaňový hrnek. Musím myslet na to, jak mi je dobře s tatínkem a jak ho mám ráda a jak je prima, že ho mám celý týden! A stejně tak je dobře, že mám maminku, a když ji nevidím, můžu se na ni těšit. Naučila jsem se, že některé věci patří k tatínkovi a jiné k mamince a prostě už nejdou dělat dohromady a nemá cenu být kvůli tomu smutná.

Začala jsem hrát tu hru jako holčička z filmu, co kdysi viděla moje maminka.

Kája

Jmenuju se Kája. Jsem kluk. Že je to jasný? Není. I holce, která se jmenuje Karolína nebo Karla se může říkat Kája. Já jsem Karel, ale Kája je hezčí a lepší. Dobře se to říká, pamatuje a je to kratší.

Chodím do 4. B. Chodí tam i moje sestra Claudie. Claudie je moje dvojče. Pěkně praštěný dvojče. Byl bych daleko radši, kdyby chodila do 4. A. Tatínek ale říká, že už takhle je naše situace dost komplikovaná a že ještě toho trochu, aby každý z nás chodil do jiné třídy!

„Nevymýšlej blbosti,“ okřikl mě, když jsem ho poprosil, aby domluvil s ředitelem přeřazení mé sestry do vedlejší třídy.

Když má někdo staršího nebo mladšího sourozence, může si od něj ve škole odpočinout. Ale když má někdo dvojče, jako mám já, neodpočine si vůbec nikdy!

Ve škole máme paní učitelku Marušku a její asistentku Helenku. Helenku nemá vůbec nikdo rád. Teda kromě Jany, protože Helenka je její teta. Jana ale dělá, jako že to žádná její teta není. Nechce, abychom se jí smáli. Jenže my dobře víme, že je.

„TETO, TETO!“ voláme někdy na ni. Ona se pak zlobí a nechce nám s ničím pomáhat. Pak se začne zlobit i paní učitelka Maruška. Na nás i na Helenku. Na nás proto, že Helence nadáváme (já si teda myslím, že TETA není žádná nadávka), a na Helenku proto, že jejím úkolem je nám pomáhat. A tak „TETO“ voláme raději, když to neslyší.

Helenka neboli TETA je u nás ve třídě kvůli Románkovi. Románek je autista a stejně jako my nemá Helenku rád. Jednou ji dokonce kousl do ruky. A tak Helenka často pomáhá spíš ostatním dětem a paní učitelka Maruška pracuje s Románkem.

Nejdřív jsem seděl s Claudií v jedné lavici. Ale když se paní učitelka dozvěděla, že jsem chtěl, aby Claudie chodila do áčka, tak nás přesadila. Já sedím u dveří a Claudie u okna. Tatínek pak dlouho mluvil s paní učitelkou Maruškou. Zaslechl jsem, jak paní učitelka říká, že je to přirozená reakce na rozvod rodičů. Já si ale nemyslím, že to, že mě Claudie strašně otravuje, nějak souvisí s tím, že se táta od mámy odstěhoval.

Když jsme doma u mámy, bydlíme v paneláku a spíme oba v jednom pokoji. Děs! Claudie do noci vypráví nějaký holčičí příběhy a nutí mě hrát svoji hru. V té hře se děsný věci mění na skvělý. Myslím, že takovou hru může vymyslet akorát tak holka! Když chci, aby se mnou hrála raději Dračí doupě a vybrala si pořádnou zbroj, dělá, že spí.

Když jsme doma u táty, máme domek se zahradou a v domě každý svůj pokoj. Hustý! Když od nás táta odešel, přestěhoval se na vesnici k babičce. Ten dům je její. Říká ale, že jednou stejně bude našeho tatínka, tak ať si ho už postupně začne dávat dohromady.

„Já musím dát dohromady sebe,“ odpovídá jí tatínek. „Na žádné opravy nemám teď ani pomyšlení.“

Babička chová králíky a slepice. Je ráda, že se k ní tatínek nastěhoval, protože jí alespoň pomůže stahovat králíky. Prsty ji prý už pořádně neposlouchají.

Tatínek ale říká, ať se raději babička těch králíků vzdá, když už na to nestačí.

„Ani náhodou, to je nejlepší maso! Obzvlášť když tu teď bydlí děti!“ rozčiluje se babička.

Do školy to máme od táty strašně daleko. Někdy nás veze autem. Někdy jedeme vlakem. Děs!

K tátovi jsme se nastěhovali v zimě. Ráno nenastartoval auto a my hned první den museli se ségrou na vlak. Na nádraží je to dvacet minut pěšky. Vlak měl tenkrát zpoždění a do školy jsme přijeli až na třetí hodinu. Claudie ve vlaku bulela, že chce všechno tak, jako to bylo dřív.

„To tam nemuseli chudáčci vůbec jezdit,“ vynadala tenkrát tatínkovi babička.

„To víš, že jo. A pak by mi je třeba ještě vzali,“ křičel na babičku tatínek.

Nevím, proč by nás měli tatínkovi brát, když je to náš tatínek a my jsme jeho.

Ale od té doby, když někdy nemůžeme jet autem, jdeme bez řečí na vlak. Radši, ať nás neseberou!

Claudie

O víkendu jsme byli doma u tatínka a babičky.

Babička zabila králíka, že si uděláme prima oběd a upečeme si ho s bramborama. Blbý ale bylo, že zrovna tomuhle králíkovi říkal Kája „Edo“, což babička nevěděla.

„Jak víš, že zrovna tohle byl Eda?“ ptala se babička, když z Edy stahovala kůži a Kája strašně vřeštěl na zahradě.

„Poznám ho podle tý skvrny nad čumákem,“ křičel na babičku Kája.

„Prosím tě, spousta z nich má nějaký skvrny,“ řekla mu babička a zašátrala v králíkárně.

Vytáhla jednoho z králíků: „Podívej, tady mám Edu, tak nevřešti!“

„To není žádnej Eda, to je obyčejnej králík,“ řval dál Kája a slzy mu tryskaly plnými proudy.

„Krrrálík! Vyslov to pořádně!“ snažila se babička odvést řeč jinam. „Když se střílíte na počítači, to je v pořádku. Ale to, že jíme zvířata, který chováme, budeme muset snad za chvíli tajit nebo co?“ utřela si ruce do zástěry.

„To nebylo zvíře, to byl Eda!“ vřeštěl dál Kája.

„Ale vždyť tady ten je taky samá skvrna, tak teď může být Eda tenhle!“

Babička je skvělá a máme ji moc rádi. Ale některé věci prostě nechápe!

Když byl pak Eda k obědu, učila jsem Káju tu svoji hru.

„Musíš si říkat, že je skvělý, že Edu obědváš právě ty!“

„Cože? Co je to za blbost?“ vytřeštil na mě Kája oči.

„No teď bude Eda součástí tebe, přece bys nechtěl, aby byl součástí někoho cizího?“

Brácha po mně hodil vidličku a utekl od stolu. Vidlička jen těsně minula moje ucho.

Pečeného Edy se ani nedotkl.

Babička pak po obědě povídala celou historku paní Novákové přes plot.

Paní Nováková je naše sousedka. Je taky stará, jako naše babička.

Paní Nováková říkala babičce, že nemáme dostatek citového zázemí a že to všechno způsobil ten rozvod našich rodičů.

Potom jsem babičku slyšela, jak tatínkovi říká: „To mají chudáci z toho rozvodu, mají nedostatek citovýho zázemí, tak to je. Pak nesmyslně přilnou i k věcem, co jsou k jídlu.“

„Já se tady z toho fakt už zblázním,“ řekl tatínek a zavřel se u sebe v pokoji.

Babička nám pak před spaním říkala, že to nemá jednoduchý nikdo z nás, ať si nemyslíme. Nejenom my, ale ani tatínek, natož ona. Vždyť se teď bude bát dalšího králíka jenom dotknout, aby to náhodou zase nebyl nějaký Eda!

V pondělí večer, kdy jsme byli už doma u maminky, se nás maminka ptala, jaký byl týden u tatínka. Když se zeptala, co jsme měli o víkendu k obědu (nechápu, proč se všichni rodiče pořád zajímají, co měly jejich děti k obědu), utekl Kája do našeho pokoje a zabouchl za sebou dveře.

„Chci dneska spát sám,“ křičel z pokoje. „Jestli sem Claudie vleze, tak uteču z domova!“

Ten večer mně maminka ustlala u sebe v ložnici a řekla, že je vlastně ráda, když je teď na posteli prázdné místo po tatínkovi.

Objala mě. „Klaudynko –“ ještě, že u toho nebyl brácha – „vím, že to teď nemáte vůbec jednoduchý. Ale i pro mě je to teď celý dost těžký, víš?“

Přemýšlela jsem, jak to není vůbec jednoduchý pro nikoho z nás. A dokonce ani pro babičku, která se teď bude bát upéct králíka.

Než jsem usnula, pořád jsem se převalovala. Bylo divný usínat na místě, kde ještě nedávno ležel tatínek.

Pak jsem chvíli hrála tu svoji hru, že je dobře, že tu není tatínek, protože vedle maminky teď alespoň můžu ležet já. Ale nějak to nešlo. Tak jsem ji zkusila hrát jinak a řekla jsem si, že je dobře, že můžu spát vedle maminky, a ne v pokoji se svým otravným bratrem. Přitulila jsem se k mamince a usnula jsem okamžitě. Hra začala fungovat!

Kája

Ve škole paní učitelka Maruška říkala, že se budeme učit o domácích zvířatech.

„My máme u babičky slepice a králíky, mohli bychom je s Kájou přinést ukázat do školy,“ řekla paní učitelce Marušce Claudie.

„To jsi moc hodná, ale myslím, že by to nebyl dobrý nápad,“ odpověděla jí paní učitelka. „Mohla by ses ale zeptat babičky, jestli bychom se na ně někdy nemohli přijet se třídou podívat, až budete mít malé králíčky nebo kuřátka.“

„Tak jo,“ řekla nadšeně Claudie a já jsem teda pěkně zuřil!

Představil jsem si, jak se celá třída prochází u nás na zahradě a TETA nám nakukuje do všech králíkáren.

Pak paní učitelka Maruška řekla, že o výtvarce zkusíme takového králíka nakreslit. Že vymyslela krásný projekt, který se bude jmenovat U nás na farmě.

„Projekt spočívá v tom, že si třídu na jedno čtvrtletí proměníme na farmu. Začneme tím, že si z tvrdého kartonu vyrobíme králíkárnu, do které umístíme naše nakreslené králíky, a bude to skoro jako doopravdy.“

„Hurá, děti, to se těšíme!“ vykřikla TETA, když nám paní učitelka o projektu pověděla.

Všichni na TETU nevěřícně koukali, akorát Románek zakřičel: „Hurá!“ Ale určitě ne kvůli tomu projektu, ale prostě proto, že si rád občas zakřičí.

Paní učitelka Maruška ho pohladila, že je dobře, že má takovou radost.

Nejdřív jsem přemýšlel, že svůj papír prostě jenom zazelením a řeknu, že je můj králík zahrabaný v seně. Když jsem ale začal pečlivě zelenit, paní učitelka mi řekla, ať už přestanu kreslit pořád jen pozadí a konečně taky nakreslím králíka, abychom mohli do té naší králíkárny něco dát. Když jsem začal kreslit první tlapičku, vzpomněl jsem si na Edu, ruka se mi zasekla a obrázek nešel namalovat.

Nakonec jsem nakreslil talíř a na něm upečený stehno s bramborama. Na to stehno jsem krásně napsal Králík Eda a nad nápisem udělal stejný kříž, jako má na hrobě náš děda.

Moji kresbu uviděla jako první TETA. Vykřikla, že tím svým přístupem ničím celý krásný projekt U nás na farmě.

„Tvůj konzumní přístup k životu je alarmující!“ křičela.

Nerozuměl jsem z toho ani jedinému slovu, ale paní učitelka Maruška ji pohladila po ruce, aby ji utišila, a cosi jí zašeptala. Mojí kresbu si potom vzala k sobě a řekla, že bych mohl raději zkusit navrhnout králíkárnu.

Než jsem ale začal navrhovat, zazvonilo a paní učitelka nám řekla, že budeme pokračovat zase příště. A že nám všem děkuje za to, jak moc jsme se snažili a jaké krásné výtvory jsme namalovali!

Ptal jsem se pak doma maminky, co znamená konzumní přístup k životu.

Maminka se na mě podívala a zeptala se, odkud to slovo znám. Řekl jsem, že přece ze školy.

„Slovo konzumní znamená spotřební. A takový přístup je ten, kdy člověk chce získávat stále více věcí pro svou potřebu, a přitom je ani nepotřebuje.“

„Aha,“ řekl jsem mamince, ale vůbec jsem nepochopil, jak to celé souvisí s Edou!

„Co je alarmující?“ zeptal jsem se ještě maminky.

„Varovný nebo poplašný. Znáš přeci slovo alarm, ne? To je poplach. To víš, ne?“

„To vím,“ odpověděl jsem mamince.

Teď se to celý vysvětlilo.

TETA mě varovala, abych už nejedl žádný králíky!

Myslel jsem si, že už se nikdy žádnýho králíka ani nedotknu – po tom, co nám babička upekla Eduarda. Ale teď si říkám, že je asi jíst dál budu, protože TETĚ tu radost teda neudělám!

Claudie

Když jsme byli s Kájou u maminky a vrátili se odpoledne ze školy, maminka už byla doma.

„Dneska jsem si vzala volno z práce, uděláme si hezký den,“ řekla nám hned mezi dveřmi.

Když jsme se zouvali a maminka zašla do pokoje, Kája si povzdychl a potichu mi pošeptal: „Tak to jsem zvědavej, co hezkýho nás čeká.“

A tentokrát se Kája nemýlil!

Na stole ale stály dvě skleničky vína a na naší pohovce seděl nějaký cizí chlápek!

„Co?“