Chata v Jezerní kotlině

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Jaroslav Foglar

Chata v Jezerní kotlině – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Co se děje v Zátiší

1

Ten kousek slepé ulice se sice jmenoval Zátiší, ale teď tam ticho rozhodně nebylo! Zasloužilo se o to asi deset chlapců různého věku, kteří tu boxovali.

„Pavle,“ volal jeden z nich, „ukaž mi ještě jednou ten kryt, pořád mi to nějak nejde.“

A Pavel, zřejmě nejstarší, silný a pěkně urostlý chlapec, asi podesáté předváděl obrannou pozici. A už ho volal zase někdo jiný.

„Pavle, že tahle rána není podle pravidel, viď? Že je to trestný bod?“

Vypadalo to tam skoro jako v doopravdické boxerské škole a zdálo se, že učitelem je Pavel.

Většina dospělých by asi nebyla touhle činností zrovna nadšená a nejspíš by říkali: „To je ale hrubá zábava pro mladé chlapce! Kdybyste si raději četli nebo šli na procházku…“

Ale obáváme se, že hoši v Zátiší by si z toho, co by jim dospělí o jejich zábavě řekli, asi moc nedělali. Vždyť i velcí lidé se baví různě, a také by od své zábavy asi neustoupili, kdyby jim ji hoši rozmlouvali.

Ostatně není naším úkolem dělat boxu soudce. Hlavní je, že se ho tu hoši skutečně a se zápalem učili.

Někteří měli ruce ovázané jen hadry, jiní měli skutečné boxerské rukavice a všichni byli v trenkách.

„Pavle, tatínek! Jde sem tvůj tatínek!“

Na nároží se objevil muž hřmotné postavy, a jak se blížil, hoši na něho hleděli se zbožnou úctou.

Jan Zeman, bývalý mnohonásobný mistr v boxu, přemožitel neporazitelného černocha Evanse! Ano, Pavel měl slavného, velmi slavného tatínka! I když teď už do ringu dlouho nevstoupil, jeho sláva nezanikla. Vždyť odešel sám, nikým neporažený.

„Jen se tužte, chlapci! Potřebujeme zdravé a ocelové hochy, kteří dovedou ránu dát i přijmout. Jen do toho! Jen do toho!“

A hoši, potěšení zájmem tak slavného muže, se znovu pustili do cvičení, dychtiví ukázat mu, co už všechno z boxu umějí, co všechno už je jeho Pavel naučil.

„A teď už ale domů,“ ukončil pan Zeman za chvíli Pavlovo vyučování. „Víš, že tě ještě doma čeká trénink, a do školy máš určitě taky nějaké učení a úkoly. Tak hajdy, hajdy…“

Pavel se zjevně nerad oblékl a jeho otec zatím podal všem ruku. Každý se ji snažil stisknout, jak nejmužněji uměl.

A když pak oba odcházeli, hoši se za nimi mlčky dívali a trošku záviděli.

„Panečku, tím Pavlem bych chtěl být!“

Někdo se zasmál a řekl: „Kdo by nechtěl!“

A Venda Rákos, zvaný Sirka, vyčouhlý a hubený jako prut, dodal s marným povzdechem: „Kdybych já vypadal jako Pavel, tak chodím i do školy jen v trenýrkách a vytahuju se svou atletickou postavou.“

Hoši se rozchechtali.

Pavel Zeman

2

Není divu, že byl Pavel mezi hochy vždy středem pozornosti. Jeho otec byl známý boxer a odlesk jeho slávy padl i na Pavla.

Pavel navíc dovedl o svém tátovi zajímavě vyprávět. Jak za ním v době, kdy zápasil, přicházeli pořadatelé, jak s ním sepisovali smlouvy o zápasech, jak trénoval, co říkal o jednotlivých zápasnících a jak ho dodnes navštěvují soupeři.

Tohle povídání o věcech tak přitažlivých pro každého správného chlapce bylo jednou z příčin, proč se Pavel těšil u hochů takové oblibě. Ve škole byl kolem něho o přestávkách vždy chumel zvědavců. A pokaždé se dozvěděli něco nového.

Pavel ukazoval chlapcům trofeje z dnů tatínkovy slávy: medaile, uschlé věnce se stuhami, poháry, tabatěrky s vyrytými nápisy, plakety, sošky. Občas přinesl i rozbité rukavice, kterými jeho otec v osmém kole pekelného zápasu odstavil nepřemožitelného Evanse, tu černou horu pružného svalstva, jindy zase fotografie přímo z ringu.

Nelze ani vypovědět, jak chlapci Pavlovi záviděli, že může žít po boku tak slavného zápasníka.

Ale ještě jedna věc přitahovala k Pavlovi pozornost většiny hochů z okolí a získávala mu velkou autoritu, i když nebyl nejstarší ani největší. Pavel byl nejsilnější a nejobratnější, na čemž mělo lví podíl jeho každodenní cvičení. Zařídil si doma vlastně celou tělocvičnu.

Skákal bez rozběhu přes stůl a jen lehce se přitom opíral jednou rukou o jeho desku. Z pohovky vysadil boční opěradlo a používal je jako činky k posilování rukou.

Do rámu dveří mezi kuchyní a předsíní zavěsil kruhy, na kterých každé ráno lámal své ohebné tělo, aby bylo ještě pružnější.

Nikdo neuměl dělat dřepy tak jako on. Trup držel vzpřímený a krásně prohnutý dozadu. Padesát dřepů poránu patřilo do Pavlovy medicíny pro udržení skvělého tělesného stavu.

Otec ho občas fotografoval v různých boxerských postojích i při cvičení, a vždycky tak, aby na snímcích vynikly co nejvíc Pavlovy vyvinuté svaly. A otec byl na podobné záběry mistr. Několik takových obrázků z Pavlova cvičení na kruzích otiskly sportovní časopisy.

Pavel už měl celé album svých snímků. Ale kamarádům do Zátiší ani do školy ho nikdy nepřinesl ukázat, aby si nemysleli, že se chlubí.

Otec mu určil zápasnickou dráhu. Jenom se ještě nerozhodl, jestli bude Pavel boxer, nebo zápasník. Prozatím ho připravoval jen celkovým cvičením, které podporovalo dokonalý tělesný vzrůst a zocelovalo mladé svaly.

„Musíš udržet naše jméno,“ říkával. „Na Zemany se nesmí jen tak zapomenout. Já jsem se vypracoval a proslavil. Ale už stárnu, cítím to! A v tobě musím mít důstojného nástupce, Pavle! Poneseš naše jméno vítězně dál. Noviny o tobě budou psát, lidé mluvit. Ano, jméno Zeman nesmí upadnout v zapomnění, když už jsem je úmornou prací dostal až na vrchol sportovní slávy.“

Otcovy obavy byly oprávněné. Na jeho místo se tlačili mladí a  fanoušci už na Zemana jen vzpomínali. A vzpomínky na sportovce nemají dlouhého trvání. Objevili se mladí boxeři s křepkýma nohama, s neunaveným a neopotřebovaným srdcem.

Ano, to srdce! Otec si na ně často naříkal. „To bude asi můj konec,“ říkal někdy. Tréninku se ale vzdát nedokázal, i když do ringu už delší čas nevstoupil.

„Nevím, jak bych to tatínkovi řekl,“ stěžoval si Pavel mamince, když s ní byl sám. „Ale mně se ani trochu nechce být boxerem nebo zápasníkem. Obdivuju tatínkovy úspěchy, raduju se z jeho vítězství, hlavně nad Evansem. Ale nedovedu si představit, že bych měl být taky boxer!“

„Proboha, chlapče, chlapče, o tom před tatínkem ani slůvko,“ lomila maminka rukama. Sama přitom dobře věděla, že by chtěl Pavel dělat něco jiného.

„Chtěl bych být inženýr, konstruovat letadla a motory,“ přál si Pavel. „Nebo aspoň dělník, který je bude montovat, pracovat na nich…“

Pavel cvičil rád, protože mu to dělalo radost. Uvědomoval si svou sílu a těšil se z ní, když zdvihl opěradlo pohovky stokrát ze země nad hlavu. Cvičením na kruzích vybíjel svou sílu a lehké a elegantní skoky přes stůl ho naplňovaly radostí z vlastní pružnosti. Nebylo divu, že byl na své silné a dobře rostlé tělo hrdý. Ale nikdy se nechtěl stát zápasníkem ani boxerem.

Výzva k zápasu

3

Jednou v neděli dopoledne zaklepal u Zemanů někdo na dveře. „Dobrý den,“ pozdravil neznámý pán. „Mohl bych prosím mluvit se slavným mistrem Janem Zemanem?“

„Ano, je doma,“ odpověděla trochu rozpačitě Pavlova maminka a honem si utírala mokré ruce. „Jděte dál, cvičí v pokoji se synem. To víte, chce z něj mít taky boxera…“

Neznámý návštěvník vstoupil do pokoje.

„Dovolte, abych se představil, jsem Václav Tarecký, tajemník sportovní agentury. Dostali jsme pokyn od italské boxerské unie, abychom s vámi vyjednali zápas s Carpim. Vyzývá vás a těší se na výhru.“

Pan Zeman se zamračil. „Hm, Carpi, Carpi, podívejme se! Trochu se na něj v posledních měsících usmálo štěstí, a tak ho chce zkoušet i za hranicemi.“

„Ano,“ pousmál se tajemník sportovní agentury. „Ale vy ho přesvědčíte, že to je od něj troufalost, poslat výzvu tomu, kdo přemohl Evanse,“ pochleboval.

„Nezapomeňte,“ řekl zamyšleně Pavlův otec, „že jsem od toho dne už v ringu nebyl. A že už se tam ani nehodím, i když ještě trénuju. Carpi teď právě přichází do formy, všechno má před sebou, a já už svoje v ringu udělal. Už jsem na to starý.“

„Nevadí, nevadí,“ přemlouval ho vyjednavač. „Neztrácejte sebedůvěru, pane Zemane. Carpiho výzva vás vrátí do ringu a přesvědčí celý sportovní svět, že ještě dlouho starý nebudete. Nepoddávejte se tomu tolik. Carpiho rozbijete. Uvidíte! Každý to říká!“

Otec poslal Pavla ven z pokoje a začalo vyjednávání. Bylo dlouhé. Pan Tarecký ze sportovní agentury zůstal i na oběd a teprve pak se odporoučel.

Po jeho odchodu zavládlo u stolu podivné ticho. Otcova veselá, bojovná nálada, projevovaná bouřlivě během oběda, náhle zmizela.

„Uvidíte, uvidíte! Tenhle zápas bude můj konec. Ale Carpiho musím porazit. To věřím, že bych pro něj byl sousto. Zvítězit nad člověkem, který porazil Evanse! To by se ti líbilo, ty holobrádku! Ano, musím ho rozdrtit! Musím!“ Poslední slovo už zase pronesl rozhodně a uhodil do stolu.

Maminka jen povzdechla: „Měl bys trochu pamatovat na své srdce. Nebo chceš riskovat život? Kvůli srdci ses už po Evansovi do ringu nevrátil, a teď bys chtěl pokoušet osud?“

I když své výstrahy mínila vážně, věděla, že jeho rozhodnutí změnit nedokáže. Sportovní pověst mu byla nade vše.

„Přece nemůžu odmítnout,“ bránil se. „To by byla porážka bez boje. Řeklo by se o mně, že se toho dorůstajícího kůzlete bojím! Já, Zeman, přemožitel černého ďábla Evanse! V celém světě bych byl nemožný!“

Hned druhý den se zpráva o Carpiho výzvě a o tom, že ji pan Zeman přijal, rozlétla po celé sportovní veřejnosti. Pavlova otce teď navštěvoval jeden novinář za druhým a s notesy, bloky a tužkami v ruce z něho ždímali odpovědi na nejrozličnější otázky.

A Pavlův otec se lehce vžil do své staré sportovní slávy, jejíž kouzlo nemůže pochopit ten, kdo se v ní neslunil.

Zvídavým reportérům ze sportovních rubrik nejrůznějších novin odpovídal opatrně, protože věděl, že se každé jeho slovo, třeba i upravené a zveličené, rozletí ve statisícových vydáních večerníků po celém státě i v zahraničí a že nakonec dolétne i k uším toho protivného Carpiho, kterého ostatně aby ďábel zatratil.

„Jak trénujete, mistře?“

„Chodíte brzo spát? A kdy vstáváte?“

„Máte radost ze svého chlapce, viďte?“

„Těšíte se na Carpiho? Jaký máte názor na jeho styl?“

„Co říká lékař vašemu srdci?“

„Nepojedete několik dnů před zápasem někam ven?“

„Zůstanete po zápase s Carpim zase v ústraní, nebo se vrátíte do ringu natrvalo?“

Na co na všechno se ti prožluklí novináři neptali! Pavlův otec někdy opravdu nevěděl, jak odpovědět.

A sportovní rubriky měly co psát. A jak psaly! Tak, že se nakonec nemluvilo už o ničem jiném než o chystaném zápasu Zeman–Carpi. Kdo trochu boxu rozuměl, uzavíral sázky. Mladí boxeři bledli závistí a toužili po tom, aby i oni jednou byli středem takové pozornosti. V novinách se objevovaly i fotografie obou sportovců. A nebyl by to ani on, pyšný otec Zeman, aby nedal do výkladní skříně obchodu Boxklub také několik zdařilých snímků svého syna.

Hádal se s umíněným a vystrašeným lékařem, který měl vůbec na box prachmizerný názor, a dokazoval mu, že má srdce určitě v pořádku.

Pak se začaly prodávat vstupenky a na nárožích se objevily velké žluté plakáty s modrým tiskem. Na každém rohu, v každé výkladní skříni a na každé sportovní stránce novin se teď Pavel potkával se jménem svého otce.

A v tom vzrušení a očekávání, které bylo krásné i hrozné zároveň, se k Pavlovi blížila veliká změna v jeho životě.

Naposled v ringu

4

Dlouhou dobu před zápasem Zeman–Carpi byly všechny vstupenky vyprodané. A v den zápasu bylo už před zahájením v boxerské aréně jako v úle.

Davy diváků, většinou samí mladí muži, hlučely prostorem. Mluvilo se jen o dnešní sportovní události. Diváci se dohadovali, vzpomínali na dřívější Zemanova utkání a předpovídali, jak zápas dopadne. Nikdo to ale neuhodl.

Po chodbách arény ještě proudilo obecenstvo. Jen místa k stání už byla obsazená a šťastlivci v předních řadách se z nich radši ani nehnuli. Ovzduší bylo nabité vzrušením z nadcházejícího velikého zápasu.

Pak se chodby vyprázdnily a ruch utichl. V hledišti se setmělo a jen ring uprostřed prostorného sálu tonul ve světle. Pavel dostal volnou vstupenku do řady novinářských křesel a v horečném rozechvění čekal, až uvidí svého otce bojovat.

Několika předzápasům nevěnoval nikdo valnou pozornost. Ale když nastoupila dvojice Zeman–Carpi, rozbouřilo se hlediště potleskem, který nebral konce. S dvojicí vstoupil do ringu muž ve fraku, a když potlesk konečně utichl, promluvil k divákům:

„Vážené dámy a pánové, dovolte, abych vám představil dva zlaté hřeby večera, mistra Zemana a italského rohovníka Carpiho. Náš mistr Zeman se v ringu už dlouho neukázal. Naposledy když rozdrtil v osmém kole do té doby neporazitelného Evanse…“ Moderátora přehlušil nový potlesk, takže musel na chvíli zmlknout. Pak pokračoval: „Mistr Zeman si myslel, že jeho místo už není v ringu a že přenechá boj mladším kolegům. Ale podařilo se nám ho přemluvit, a tak vám dnes ukáže, že ještě dlouho nebude patřit mezi sportovní vysloužilce, a předvede vám znovu své jedinečné zásahy, ukáže vám znovu svůj nenapodobitelný styl a uchvátí vás svými mlátičkami, o nichž by Evans mohl tolik povídat.“

Když utichl potlesk a smích, prohodil pořadatel ještě několik vět o Carpim, ohlásil váhy obou soupeřů a přijal od obou slib, že budou bojovat čestně.

Pak se rozpoutal zápas. Pavel ho pozoroval s široce otevřenýma očima a zatajeným dechem.

Po zaznění gongu se bojovalo velmi rychle. Pavlův otec útočil. Carpi však úspěšně odrážel levačkou. Útok střídal útok, boj byl čistý. Najednou dostal Carpi zásah do brady a propukl potlesk.

Carpi se snažil ránu vrátit, ale Zeman se bránil skvěle. Pak následovalo několik rychlých úniků. Oba bojovníky tempo unavilo a rychlost trochu zmírnili.

Pak Carpi zasypal svého soupeře řadou oboustranných háků. V setmělém sále se zdvihl překvapený šum. Zeman klesl na koleno, ale hned zase povstal, jako by mu dotek kolena o podlahu vrátil sílu. Nemusel ani tolik spěchat, protože zrovna končilo první kolo. Carpi v něm měl bodový náskok.

Ve druhém kole bojoval Pavlův otec opatrněji. Jeho tvrdé rány Carpiho překvapovaly, a tak šel několikrát k zemi. Zeman se stal bojovnějším a bil teď soupeře mnohem víc než v prvním kole. Měl zřejmou převahu.

Boj byl zajímavý. Hlediště se zase zmocnilo nadšení pro Evansova přemožitele. Pavel křičel po skončení kola s obecenstvem.

Ve třetím kole vyčerpal urputný a rovnocenný zápas oba protivníky, ale zdálo se, že Zemana trochu víc. Však je také starší než Carpi. Ital vypadal svěžeji a také se lehčeji pohyboval než Pavlův otec. Ten si dokonce sáhl k srdci. Na Pavla dolehl strach. Vydrží tatínkovo srdce?

Čtvrté kolo patřilo vysloveně Carpimu. Zpracovával Pavlova otce tvrdými ranami a ten jim jen dost těžko odolával. Chvílemi se zdál bezradný a jeho levice občas zabloudila k srdci.

Proč? Bolí ho srdce? Co se děje? Pavlův obličej hoří vzrušením a v hledišti je hluk k nepopsání. Pak šel Zeman několikrát k zemi a vstal jen s největší námahou a téměř v poslední odpočítávané vteřině.

Ve tváři měl podivný skleněný výraz. Několikrát se pokoušel Carpiho zasáhnout, ale bezvýsledně. Gong ohlásil konec kola.

V přestávce před pátým kolem přistoupil k Zemanovi nějaký muž v černém obleku. Rozčileně mával rukama a něco říkal. Pavel v něm poznal otcova lékaře, který už několikrát prohlížel i jeho.

Co chce doktor u tatínka? Snad se také nebojí o jeho srdce? Zdá se, že ano. Už aby byl ten hrozný zápas u konce. A to má ještě přijít šest kol! Pavel Carpiho nenávidí. Nebýt jeho naduté výzvy, nemusel by se teď tatínek vydávat v nebezpečí dalšího onemocnění a zahanbující prohry.

Pozor, pozor, páté kolo začíná! Světla opět zhasínají a ruch na několik minut utichá.

Pavlův otec zahajuje útok. Jako kdyby se mu do paží zázrakem vlily nové síly. Carpi se pokouší umístit oboustranné švihy, ale marně, a za vteřinu sám dostává pravý direkt na bradu.

Pavel neustále sleduje otcovu levici. Po chvíli rychlého boje bloudí zase k srdci. Ten pohyb Pavlovi drásá nervy! Už aby byl konec! Už aby byl konec!

Otec ještě zvyšuje tempo. Pot se z něho řine. Carpi jde dvakrát k zemi. Obecenstvo křičí.

A najednou se tatínek zatočil na místě, levička se křečovitě přitiskla k srdci, obličej se mu zkroutil a on se skácel k zemi. Slabě vykřikl a mávl pravicí.

Hluk v hledišti se znovu rozburácel. Světla se rozsvítila a do ringu vběhli pořadatelé, trenéři a mezi nimi se prodíral lékař Zemanovy rodiny. Carpi se v překvapení bezradně uchýlil do druhého kouta ringu.

Pavlovi se zatočila hlava. Proboha! Co to znamená? Tatínek omdlel? Nebo…?

Ale ne, kdepak taková hrozná myšlenka!

Pavel teď sedí sám v novinářské řadě křesel, všichni novináři jsou v ringu, šplhají vzhůru, tisíce dotazů.

Co se stalo? Co se stalo? Rychlé tempo? Srdce vypovědělo službu? Na jak dlouho? Navždy? Bije? Neví se! Doktora! Rychle doktora! Vždyť je u něho! V ringu. Ten v tom černém, s tou kabelou. Už tam byl před pátým kolem.

Pak přichází k Pavlovi jakýsi starší muž. Předtím seděl také v novinářské řadě. Je nějak podezřele vlídný.

„Pojď, chlapče,“ říká mu. „Pojď, půjdeme k vám domů a řekneme mamince, co se stalo. Hlavu vzhůru, hlavu vzhůru! Jsi přece sportovec. Pojď! Nesmíš plakat.“

Pavel s ním jde jako ve snách, ale na chodbě se mu vytrhne, běží zpátky a křičí pronikavým hlasem:

„Tatínku, tatínku! Doveďte mě k němu, pusťte mě k němu…!“

Jan Zeman, známý boxer a Evansův přemožitel, zemřel na srdeční zástavu.

Zapomínání

5

Pak nadešlo Pavlovi několik černých dnů, na které si později vzpomínal s bolestí a hrůzou.

Doma bylo od rána do večera slyšet pláč. Nějací lidé – Pavel měl nejasný dojem, že to byli funkcionáři Boxerského spolku – se postarali o všechny přípravy pohřbu. Maminka nebyla vůbec schopná něco zařídit.

Sousedky jim vařily a střídaly se u nich. Nenechávaly je ani na chvíli o samotě.

Došlo mnoho dopisů v černě orámovaných obálkách a kdosi jim poslal výstřižky z novin týkající se celé otcovy sportovní dráhy.

V den pohřbu už od rána drobně pršelo. Do bytu toho strašného dne přicházelo mnoho lidí, které Pavel nikdy předtím neviděl. Po špičkách vstupovali do pokoje s rakví.

Byli to většinou muži hřmotných postav a pošramocených obličejů. Někteří z nich se snažili Pavla pohladit po vlasech nebo mu říci něco povzbudivého. I při svém nezměrném bolu si to Pavel uvědomoval a byl jim za tu pozornost vděčný.

Bolestná hrůza a zármutek vyvrcholily během odpoledne, kdy se konal vlastní pohřební obřad. Doma pak zůstalo strašně prázdno.

Návštěvy cizích lidí ustaly.

I sousedky se pomalu přestaly objevovat.

V bytě vládlo ticho a klid.

Dva či tři dny nemusel Pavel do školy. Povolil mu to jeho třídní učitel. Pavlovi spolužáci mu zároveň poslali krasopisně napsaný dopis (Pavel poznal, že ho psal Hulík, který měl nejkrásnější písmo z celé třídy):

Náš milý Pavle Zemane!

Dozvěděli jsme se, jaká těžká rána osudu Tě postihla. Moc rádi bychom Ti ubrali trošku z Tvého nesmírného zármutku, moc rádi bychom Tě viděli zase mezi sebou!

Snaž se nést svou velkou bolest statečně, jak nejlépe umíš, jdi statečností ve šlépějích svého otce.

Žádná slova ani žádný dopis nemohou zmírnit Tvou bolest. Víme to! Chceme Ti jen říct, že my, Tvoji spolužáci a kamarádi, Tě chceme zase vidět mezi sebou, být Ti dobrými přáteli. Pozdravujeme srdečně Tvou maminku.

Podepisujeme se všichni hoši ze třídy a těšíme se na Tebe.

Pod těmito řádky, které určitě nadiktoval třídní učitel, byly podpisy všech hochů ze třídy.

Pavla dopis nesmírně potěšil, pokud ho ale v těch zoufalých dnech vůbec mohlo něco těšit, a i když si uvědomoval, že některým z podepsaných hochů je úplně lhostejný, neustále si prohlížel všechny podpisy a představoval si v duchu jejich pisatele.

Když se potom do školy vrátil, třída ho přivítala velmi zvláštně. Zařídil to tak jeho třídní učitel a Pavel mu za to byl nesmírně vděčný.

Třídní mu neřekl ani slovo. Jen mu na chodbě, kde ho potkal, mlčky stiskl ruku a poklepal na rameno.

Hoši ve třídě také nic neříkali. Ani slovo o tatínkovi!

Někteří chlapci se k němu chovali lépe než jindy. Matějka mu dokonce nabídl ohromné jablko a Jiřín mu v mluvnici zaškrtal nějaké odstavce, které se nemusí učit.

Pavel byl jako ve snách. Byl nepozorný, nevnímal výklad a seděl jako bez ducha. Nikdo z učitelů ho raději ani nevyvolával, stejně by to nebylo nic platné. A před hodinou zpěvu, která byla ten den poslední, ho poslali domů.

Tak to trvalo několik dnů. Pak se přece jen začal uklidňovat a vyrovnávat. I doma už to bylo lepší. Maminka se snažila rozptýlit sebe i Pavla dlouhými, klidnými rozhovory.

Ve škole mu zase pomáhal neobyčejný takt jeho třídního učitele, a tak se začal pomalu ze svého zármutku vzpamatovávat.

Do Spálených Mlýnů

6

Nakonec se Pavlova maminka rozhodla, že se odstěhují do Spálených Mlýnů, malého městečka daleko na jihu. Maminka odtamtud pocházela a chtěla se tam vrátit, aby aspoň trochu zapomněla.

Pavel se na změnu těšil, ale když před dům přijel stěhovací vůz a nosiči začali z bytu odnášet nábytek, bylo mu těžko u srdce.

Tady na té židli sedával tatínek. Vždycky tu tak stávala. A najednou ji nějací cizí lidé bez lítosti a bez zájmu vezmou a nesou pryč, pak stůl, u kterého tatínek jedl, hovořil, psal… Kousek po kousku bourali to, co tvořilo po léta krásný, hřejivý pocit domova.

Ale musí to být! Přece se stěhují a pro ty, kteří tu bourají jejich staré pocity a představy, je tahle práce zaměstnáním. Nedá se nic dělat!

A tak se Pavel ocitl ve Spálených Mlýnech.

Maminka se v nich cítila jako doma, měla tu několik příbuzných a hodně známých i přátel. Ale Pavel viděl Spálené Mlýny poprvé. Byly o hodně menší než jeho rodné město, kterým všechno poměřoval.

Krámy se mu zdály příliš maloměstské, sad byl o mnoho menší, dlažba špatná, lidé cizí a podivní.

Nejvíce Pavla zaráželi zdejší chlapci. Ve starém bydlišti, kolem Zátiší, měl hodně kamarádů, ale tady se zdálo, že do smrti žádného nenajde.

Hned druhý den po příjezdu do Spálených Mlýnů se šel přihlásit do školy. Vzal si s sebou všechny knihy a sešity, protože nevěděl, co se ten den budou učit.

„Jsi pečlivý a praktický,“ pochválil ho ředitel školy, když si všiml knih. „Chlapci si většinou nedělají starosti s tím, co se první den v nové třídě budou učit, a přijdou bez knih!“

Pavla pochvala potěšila. Měl jen strach, aby ředitel nechtěl vidět jeho sešity, protože věděl, že nepíše moc pěkně, ale naštěstí se to nestalo.

Pak ho ředitel vedl po tichých, liduprázdných chodbách do jeho třídy. Jak míjeli jednotlivé dveře, zaznívaly odtamtud různé zvuky. Tady kdosi jednotvárným nízkým hlasem četl nějaký článek, tady bylo slyšet učitelův výklad, tady zase třída zpívala a jinde se ozval výbuch smíchu, právě když míjeli dveře.

Pavlovi bylo divně. Je to vždycky hrozný pocit, když člověk mění třídu. Kdyby tak už měl alespoň první dva nebo tři dny za sebou! To ale nejde. Člověk si musí všechno vytrpět, vším se prokousat, nejde zaspat to, co je nepříjemné.

Když se konečně u jedněch dveří zastavili, přestalo Pavlovi téměř tlouci srdce. Ředitel krátce zaklepal. (Asi to bylo jeho známé, obávané zaklepání, které už předem ohlašovalo, kdo je za dveřmi.)

Vstoupili do třídy. Žáci jako na povel vstali.

„Vedu vám nového žáka,“ řekl ředitel napůl k třídě, napůl k učiteli. „Jmenuje se Pavel Zeman.“

Někdo vzadu nesměle zatleskal a hned se toho chopila celá třída. Byla to přece pěkná příležitost beztrestně a za přítomnosti „šerifa“ a učitele způsobit úctyhodný hluk, proti kterému – vzhledem k čestnému účelu – nemohl nikdo nic namítat!

Ředitel i učitel se nepřestali přátelsky usmívat.

„Je vidět,“ řekl učitel, „že si se Zemanem budete dobře rozumět. Chovejte se k němu jako dobří kamarádi, pomozte mu, aby byl brzo jedním z vás. A ty, Zemane, se snaž s ostatními sblížit, jak nejrychleji dovedeš, aby se ti tu brzy začalo líbit.“

Za ředitelem zapadly dveře, Pavel dostal prostřední místo v lavici až skoro vzadu u věšáků a příjemně přerušené vyučování opět pokračovalo.

Pavlovi se ztratila červeň z obličeje a brzy se uklidnil.

Pavlova prohra

7

Že třída tleskala, když ředitel Pavla přivedl, ještě vůbec neznamenalo, že ho přijala mezi sebe!

Pavel byl pořád ve střehu. Neustále byl připravený odrazit jakýkoli výpad proti sobě. Ředitelova řeč nemohla přece potlačit napětí, které vždy panuje mezi nově příchozím a původní třídou.

Ředitel musel tu řeč pronést. Něco se přece muselo říct! Nemohou ho jen tak beze všeho strčit do lavice a nic přitom nepovědět. A tak se pokaždé říká něco o snášenlivosti, přátelském soužití, splynutí se třídou a podobně.

To všechno sice může být pravda, ale i nemusí, záleží na tom, jak se příchozí ve třídě uvede. A to se nedá předem uhodnout.

Pavlovi připadalo, že s hochy ve třídě nikdy nesplyne.

Posadili ho doprostřed mezi dva chlapce, z nichž jeden ho sice nechával při vyučování v klidu, ale potíže s ním začínaly se začátkem každé přestávky.

Ten podivný chlapík se jmenoval Hynčl a byl to nepohyblivý mrzout. Zásadně nechtěl Pavla pouštět z lavice ven. Nastavoval mu nohu, otvíral desku lavice, nevstal, aby Pavlovi uvolnil průchod, a proto musel Pavel vycházet druhou stranou a obcházet celou řadu lavic, než se dostal ke dveřím nebo k věšákům, kde měl kabát.

Soused po levé straně, Václav Rorejs, se zase s Pavlem celé vyučování tahal o každý centimetr místa. Vyměřil si pravítkem, jaká část lavice patří jemu, hranice označil inkoustem a běda, když Pavlův rozevřený sešit třeba jen růžkem přejel čáru! Rorejs vždy zuřil tak, že byl v nebezpečí nejen sešit, ale i Pavel sám.

Pavel viděl a cítil to nekamarádské chování obou sousedů, ale nechtěl proti němu zakročovat. Ještě by o něm řekli, že sotva přišel, začíná hádky.

Ani ostatní hoši se k němu nechovali nějak zvlášť laskavě.

Ale přesto se s Grygarem nesblížil, a dokonce kvůli němu získal pověst zbabělce.