Přece to nevzdáš

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Helena Žižková

Přece to nevzdáš – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Byla pořádně vyděšená. Nechtěla tu být. Bylo jí jasné, že se odtud jen tak nedostane. Slyšela pana doktora, když mluvil s mámou. Moje krásná sluníčková máma ani nezakrývala slzy a nechala je téct po tvářích. Ale ona nechce, aby brečela. Žaludek se jí svíral jako tenkrát, když si koupila lístek na horskou dráhu. Jakmile ta příšerná věc zastavila, utíkala zvracet za živý plot. Přísahala, že to bylo naposledy, kdy se dala k něčemu takovému přemluvit.

Venku svítí sluníčko, za dva týdny jsou prázdniny a zdá se, že koupání u moře asi musí zrušit. Pan doktor má v rukou svazek papírů a drží maminku konejšivě za rameno. Je to k vzteku. Všichni si o ní vypravují, a nikdo jí nic neřekne.

Potom se objevila sestřička. Usmála se na Klárku a vzala jí sportovní tašku. Otevřela dveře na chodbu.

„Ničeho se neboj, odvedu tě na pokoj a maminka za tebou za chvíli přijde. Má nějaké vyřizování s panem doktorem.“

Dlouhá nemocniční chodba zářila žlutou barvou, jako by se v ní usídlilo slunce. Na stěnách visely obrázky, které malovaly děti. Všechny byly veselé a plné jasných barev. Klárku zaujal modrý kůň, který měl hřbet posetý desítkami bílých kytiček. Zastavila se, aby je spočítala. Všimla si, že mezi třetí a čtvrtou kytičkou leze beruška. Musela si na ten obrázek sáhnout. Byla jako opravdová.

„Můžeš nám také něco nakreslit. Jak vidíš, je tu hotová výstavní síň. Mohli by nám závidět leckteré světové galerie,“ dodala s hezkým úsměvem sestřička.

Klárka se zasnila. Představovala si, jak tužka běhá po papíře a pod rukama se jí rodí několikahlavé stádo koní. Nebo kočka na zácloně. Mámě se ani nepochlubila, jak kočku Amálku vyplétala z krajkové záclony. Drápek po drápku. Amálka s ní nemluvila celé dva dny. Kdykoliv Klárka procházela kolem ní, trucovitě otáčela hlavičku na druhou stranu. Její zvednutý čumáček jasně říkal: „To je ta, co mi zlomila drápek. Jsem před kočkami úplně nemožná.“

Klárka si hned Amálku představila se hřbetem plným sedmikrásek. Lepší by možná byly berušky. A srst by jí namalovala žlutou jako slunce. Už teď se jí po sluníčku stýská.

Nikdo jí pořádně neřekne, proč tu vlastně je. Každý se tváří tak vážně, až z toho jde strach. Sestra Nikola jí dokonce do nemocnice půjčila růžový župan. Vždycky se na ni zlobila, kdykoli si na něj jen sáhla. Teď ho má zabalený v tašce a ještě stále nemůže uvěřit svému štěstí. To musí přinejmenším umírat. Jinak si to nedokázala vysvětlit. A proč jí Nikola vtiskla do dlaně malou chlupatou opičku, kterou s sebou vozila na soustředění ve volejbale? Dokonce jí ani na rozloučenou neřekla: „No, to je dost, aspoň tady bude mít člověk chvíli klidu.“

Sestřička ve světlezelených šatech vzala za kliku pokoje číslo 9. Modré dveře okupoval světlounce šedý slon s vysoko zvednutým chobotem. Při podrobnějším zkoumání Klárka uviděla malou myšku pod obrovskou nohou rozjařeného chobotnatce. Myška v pruhovaných zelených šortkách držela slona jednou tlapkou ve vzduchu a kolem čumáčku jí pohrával pobavený úsměv. Klárka si všimla, že každý pokoj má nějakého zvířecího kamaráda na dveřích – puntíkatého pejska, zelenou kočičku, rozpustilou včelku, rozesmátého růžového hada nebo kostkovanou žirafu.

Zhluboka se nadechla a vešla do světlého žlutého pokoje za modrými dveřmi.

V pokoji stály tři postele. Jen jedna byla obsazená. Seděla na ní malá holka s růžovým šátkem na hlavě a mračila se jako čert. Klárka couvla ve dveřích. Vůbec se jí nechtělo dovnitř. Co bude dělat v jednom pokoji s touhle mrňavou naštvanou opicí? Chtěla se otočit a zmizet. Celý svět jí padá na hlavu, a ona se na ni šklebí, jako by jí něco udělala.

Sestra si všimla Klárčina zaváhání a jemně ji postrčila.

„Naše Andulka má dnes nějakou špatnou náladu. A to jsem slyšela pana doktora Anděla, jak povídá sestřičce Veronice, jak jí to v tom šátku náramně sluší.“

Anička po sestře nejistě hodila očkem, ale pak se zase začala mračit, dokonce se schovala pod peřinu a otočila se ke zdi.

„To nic,“ pohladila sestra Klárku po hlavě, „ono ji to přejde, prostě dneska nemá svůj den.“

Klárce se najednou zdálo, že ta veselá myška, která se tak bezstarostně smála pod sloní nohou, ztrácí sílu. Měla co dělat, aby ji ten slon nezašlápl.

Ráno bylo o malinký vlásek radostnější než večer.

Klárka by přísahala, že nikdy nebyla smutnější než včera v šest hodin, kdy se za maminkou zavřely dveře oddělení. Věděla, že dnes zase přijde, ale nejdřív musí do práce. Má strach, aby ji z práce nevyhodili.

Zůstaly na světě samy tři holky. Táta se někam zatoulal. Máma říkala, že má hodně práce. Ale z práce se přece také chodí domů. Nikdo není půl roku v práci. Máma si asi myslí, že je hloupá.

Po týdnu ve škole onemocněla znovu. Nedokázala to pochopit. Ona, která byla pyšná, že v její žákovské knížce není ani jedna omluvenka.