Copyright © Břetislav Ditrych, 2023

Cover art © Žaneta Kortusová, 2023

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2023

ISBN 978-80-278-0157-2 (print)

ISBN 978-80-278-1366-7 (ePub)

ISBN 978-80-278-1367-4 (mobi)

ISBN 978-80-278-1368-1 (pdf)

Poděkování za zapůjčení fotografií z rodinného archivu a části poslední korespondence patří paní Janě Troblové.

Na vydání knihy přispělo Městské muzeum a galerie Vodňany, dík za iniciativu zaslouží paní ředitelka Mgr. Jitka Velková.

Osoby, s nimiž se setkáme

Marie Heritesová, starší dcera spisovatele Františka Heritese, se narodila 23. 3. 1881 ve Vodňanech. V letech 1893–1894 pobývala s rodiči v Clevelandu (USA), kde už vystupovala jako houslistka. Po návratu do Čech studovala v letech 1894–1901 hru na housle u prof. Otakara Ševčíka na Pražské konzervatoři. Pak vystupovala v Čechách, na Moravě, v Paříži, v Londýně a v Rusku, s Českou filharmonií koncertovala ve Vídni, Budapešti a Terstu. Na Světové výstavě v St. Louis se zúčastnila koncertu o „Českém dni“, následovala řada koncertů v USA a Kanadě, kde vystupovala i s Emou Destinnovou. V roce 1905 se provdala za Josefa Kohna, který vystudoval pražskou techniku a za moře odjel v roce 1897. Do Čech se každý druhý rok vracel, psal verše i prózu, v Americe se postupně stal ředitelem několika cukrovarů. Po jeho úmrtí v roce 1910 žila s dcerou Marií v Praze a ve Vodňanech. Dcera Mary, Márinka, si později vezme amerického Čecha, lékaře Františka Holečka, synovce spisovatele Josefa Holečka. Ten se narodil ve Stožicích u Vodňan… Osudy a příběhy se někdy zvláštně propojují. Marie Kohnová-Heritesová po svatbě už nevystupovala tak často, většinou působila jako pedagožka. V roce 1916 se jako americká občanka z obavy před internováním vrátila do USA. Působila na konzervatoři v Minneapolis, Oklahomě a v Dentonu. Po několika pobytech v Čechách (1920, 1922–1923, 1927–1928, 1930, 1932 a 1937, tehdy se sestry potkaly naposledy) se usadila natrvalo v USA. Žila s rodinou dcery v Duluth (Minnesota), Chicagu, Johnson City a v St. Petersburgu. Příležitostně koncertovala až do roku 1957.

V našem vyprávění jí budeme říkat nejčastěji Marie, její dceři Márinka.

Josef Kohn pocházel z maličké vsi Hostokryje u Rakovníka. Vystudoval pražskou techniku, jako inženýr pracoval u pražské firmy Breitfeld-Daněk, pak v cukrovaru na Moravě. Obtížně hledal další místo, v létě roku 1897 přijal pracovní nabídku na místo technika a odcestoval do Spojených států. Každý druhý rok se vracel do Čech. V Americe pomáhal při uplatnění dalších českých techniků. Psal verše, prózu i fejetony, v osmdesátých a devadesátých letech 19. století přispíval do časopisu Ruch a novin Národní listy. Nebýt nabídky z Ameriky, možná by se stal novinářem.

Postupně působil ve vedení několika cukrovarnických společností a Michigan Chemical Company.

Božena Heritesová, o dva roky mladší Mariina sestra, se narodila roku 1883 ve Vodňanech, byla o sedm roků starší než Jan Zrzavý. V Praze navštěvovala od roku 1896 dívčí gymnázium Minerva, ve středoškolském studiu pokračovala v Brně, v Praze na Filozofické fakultě Karlo-Ferdinandovy univerzity vystudovala češtinu a francouzštinu. V letech 1910–1919 učila na různých středních školách v Praze, pak až do roku 1938 v Bratislavě. Po krátkém pobytu v Praze se rok po svém penzionování vrátila do vodňanské vily, kterou její otec postavil krátce před smrtí. Od začátku čtyřicátých let minulého století byla blízkou duchovní přítelkyní malíře Jana Zrzavého, který Vodňany pravidelně navštěvoval. Po skončení války učila v letech 1945–1948 češtinu a ruštinu na gymnáziu v Prachaticích. Po definitivním odchodu do důchodu pořádala a připravovala k vydání literární pozůstalost svého otce, například korespondenci s Juliem Zeyerem. Vlastní paměti se paní profesorce, jak ji bylo zvykem nazývat, dokončit nepodařilo. Zemřela v roce 1963.

Milada Martanová, sestra manželky Františka Heritese a teta Boženy a Marie Heritesových. Také Milada Martanová napsala Mistru Janu Zrzavému v letech 1941–1961 několik desítek dopisů a pohlednic. Navštívila neteř Marii Heritesovou v Americe, s rodinou Heritesových žila ve Vodňanech i v Praze. Všichni jí říkali Milka.

František Herites studoval od roku 1862 na gymnáziu v Písku, pak farmacii na Karlo-Ferdinandově univerzitě v Praze, dva poslední semestry s bratrem Janem na univerzitě ve Štýrském Hradci, v polovině roku 1872 se stal magistrem farmacie. Pracoval v otcově lékárně ve Vodňanech, v Netolicích a Praze. Čtyři roky byl vodňanským starostou. Básník, spisovatel, novinář.

Rád cestoval, v létě 1873 byl s přítelem Otakarem Mokrým a Josefem Holečkem na Slovensku, o dva roky později navštívil s Otakarem Mokrým Itálii. V polovině roku 1880 měli v kostele Panny Marie svatbu s Marií Martanovou. Po otcově smrti v říjnu 1883 se stal podle závěti majitelem domu ve Vodňanech na náměstí, zahrady a lékárny, současně však převzal jeho dluhy a musel vyplatit sourozence. Rok 1887 byl pro něj úspěšný i smutný. Vydal první román, zemřeli oba bratři, Antonín a Jan. Koncem července 1893 odplul s rodinou jako zpravodaj Národních listů na světovou výstavu do Ameriky, v lednu následujícího roku se vrátil zpět. Je téměř jisté, že právě František Herites přivezl do Evropy rukopis symfonie Antonína Dvořáka Z Nového světa. V roce 1896 se odstěhoval do Prahy, zastával různé úřednické funkce související s oborem, v letech 1902–1915 byl šéfredaktorem literárního časopisu Máj. Do nového domu v rodných Vodňanech přijel poprvé v květnu 1927. Jeho dílo je dnes téměř zapomenuté. Zemřel v lednu 1929. Spisovatel Ladislav Stehlík ho s velkým časovým odstupem případně nazývá Mistrem maloměstské novely.

Julius Zeyer (1841–1901). Básník, prozaik a dramatik, cestovatel a sběratel starožitností. Často cestoval, například pobýval ve Fran-cii, do Vodňan se vždy rád vracel. Pobýval tu s přestávkami od poloviny července 1887 do listopadu 1899. Když roku 1899 zemřel člen „Vodňanského trojlístku“ básník Otakar Mokrý, Zeyer se ve Vodňanech cítil sám a opuštěný a koncem listopadu se vrátil do Prahy, kde už tři roky žil František Herites. Během pobytu ve Vodňanech napsal Zeyer romány Jan Maria Plojhar a Dům U tonoucí hvězdy. Vytvořil o sobě obraz zasněného a trochu tajemného samotáře, sám a vytrvale k němu svým chováním přispíval. Na druhé straně cvičil v mládí v Sokole, ještě v padesáti letech jezdil na velocipedu a blízký přítel František Herites tvrdil, že byl člověkem veskrze společenským. I ve Vodňanech budil dojem zámožného člověka, vyvolaný snad přepečlivým oblékáním a sběratelskou vášní pro starožitnosti, ale spíše opak byl pravdou, rád se tím všeobecným zdáním bavil: „Je mi to tak hrozně k smíchu, když myslí lidi, že plavu v bohatství,“ napsal Josefě Náprstkové, ženě Vojtěcha Náprstka.

Zvláštní a tajemný byl Zeyerův vztah k ženám a dvěma údajným velkým láskám, s nimiž se, také údajně, setkával v cizině. „Zeyer měl zvláštní kouzlo přitažlivosti, na své okolí působil mocí zrovna sugestivní,“ zaznamenal František Herites. A spisovatelka Eva Jurčinová, která vydala v roce 1941 o Juliu Zeyerovi zatím poslední životopis, mluví o velkém básníku v malé době.

Do našeho příběhu vstoupí na začátku čtyřicátých let 20. století Jan Zrzavý, jeden z nejznámějších českých malířů, jehož život a dílo není třeba připomínat. František Xaver Šalda o něm napsal: „Malíř ticha a snění.“ Ani tato krátká a výstižná charakteristika nemůže samozřejmě zahrnout šíři díla Jana Zrzavého. Jeho životu, tvorbě a jejím pramenům se podrobně věnovala řada historiků umění.

Ve vyprávění ještě potkáme skladatele Antonína Dvořáka, pěvkyni Emu Destinnovou, slavné houslisty Jana Kubelíka a Jaroslava Kociana, básníky Jaroslava Vrchlického a Svatopluka Čecha, v Paříži malíře Jana Dědinu, v New Yorku Alfonse Muchu.

Dětství a nový svět

Mařenka a Boženka

„V dobách mého mládí si tatínek rád zazpíval písně jihočeského lidu,“ vzpomínala Božena Heritesová. „Naučil se jim doma nebo později ve zpěváckém spolku, jehož s maminkou byli pilnými členy po několik let a u jehož kolébky stál náš dědeček, tatínkův otec… Jako děti jsme s Mařenkou tančily při zvuku aristonu, který jsme dostaly od sochaře Maudra. Ale sestra se soustředila jen a jen na housličky, první si zhotovila sama z prkének… Byla muzikantka duší i tělem, od dětství věděla, co chce. Bavila ji jen hudba a čtení. Na sebe byla vždycky přísná, před sebou hodinky, určila si čas ke cvičení a ničím se nedala od svého úmyslu odvést… Opatrovala své housličky jako nejdražší panenku, přikrývala futrál, aby nenastydly. Všude si psala noty…“

A Boženka zase ráda pozorovala tatínka, jak v lékárně U Zlatého slunce připravoval léky. Když se naučila číst, stala se z ní vášnivá čtenářka. Do zahrady v bývalém parkánu chodívali všichni snad každý den. František Herites tu pěstoval lékárnické rostliny, každá z děvčat měla svůj kousek zahrádky, květiny byly všude. Na staré zdi parkánu se dařilo i hroznovému vínu.

„Sem vodili rodiče i návštěvy, tady byl Svatopluk Čech, Jaroslav Vrchlický s rodinou, spisovatelka Sofie Podlipská, Frýda s paní a synkem, sochař Mauder, básník Josef Heyduk… Před Božím tělem nám maminka pletla věnečky se zimostrázem, do něj vplétala květy jasmínu a pomněnek,“ opět cituji Boženu Heritesovou. Julius Zeyer si hrál s děvčaty na indiány, houpal je na houpačce. Vystřihoval jim stínové obrázky, před Vánocemi zase krásné hvězdy z papíru, vybarvoval s nimi obrázky v časopisu Malý čtenář, společně vyfukovali mýdlové bubliny. Božena Heritesová na ta léta vzpomínala opravdu ráda.

Boženka a Mařenka Heritesovy.

Míval tehdy básník na prstech některý ze svých pozoruhodných prstenů, které obdivoval a sbíral? Byl to třeba stříbrný prsten se sedmi červenými skleněnými kameny, prsten s postavičkou Číňana, siluetou ptáka a hvězdy, jednoduchý prsten s tyrkysem nebo snad široký se svatým Jiřím drakobijcem na koni? To samozřejmě nevíme. Možná to byl magický prsten-amulet. A jaká byla jeho oblíbená jehlice do kravaty?

„Tatínek měl ve svém pokoji jedno okno na náměstí, dvě ke kostelu. Kráčel po pokoji, přemýšlel, myšlenku zaznamenával u pultu v čele pokoje. A pokračoval v chůzi. ‚Musíte být zticha,‘ napomínala nás maminka, ‚tatínek píše,‘“ zaznamenala Božena po letech drobné vzpomínky na dětství. „Tatínek psával jen ráno, odpoledne býval již unavený a nešla mu tvůrčí činnost hravě. Netvořil lehko… Práce v lékárně odváděly ho od tvůrčí činnosti a často mu znemožňovaly duševní pochody, které se v něm odehrávaly, nebylo možno vyvíjet se tak, jak by se bylo stalo, kdyby býval plným pánem svého času, svého já… To byl rozpor, který po celý život v něm bojoval a jehož byl i obětí,“ shrnuje dcera Božena přesně.

Dopovězme, že Josef Mauder byl sochař a malíř, profesor na c. k. Státní průmyslové škole v Praze, přítel Františka Heritese i Julia Zeyera a pozdější autor jeho pomníku v Chotkových sadech, Bedřich Frída (tak je to nejspíš správně) byl mladší bratr Jaroslava Vrchlického, překladatel, prozaik a divadelní kritik.

Božena i Marie Heritesovy často vzpomínaly na svou zahradu ve starém hradebním příkopě, kde stál vedle ovocných stromů a záhonů květin i altán. Pravidelným místem setkání Julia Zeyera a Otakara Mokrého byl i široký kamenný schod před lékárnou. Odtud mohli pozorovat i dění na náměstí, tady byli v blízkosti přítele Františka Heritese. Bývala to opravdu nerozlučná trojice – lékárník Herites, básník a dramatik Zeyer, notář a básník Mokrý, první dva i spisovatelé a všichni přispěvatelé různých novin a časopisů.

Záhadná postava, nebo velký básník v malé době?

Julius Zeyer přijel do Vodňan poprvé možná už v srpnu 1886, bylo mu tehdy 46 let, Františku Heritesovi 36 a Božence teprve tři roky. V nedalekých Strunkovicích se tehdy zúčastnil odhalení pamětní desky na rodném domě nadějného novináře, básníka, spisovatele, ale také neklidného dobrodruha Bohumila Havlasy, který bojoval v rusko-turecké válce a v pětadvaceti letech roku 1877 tragicky zemřel. „Na Prahu přišel do Vodňan svrchovaně rozhořčen a zle rozhněván,“ dokládá František Herites v drobné knize Vodňanské vzpomínky. Navíc mu Vodňany, jak básník říkával, připomínaly milovanou italskou krajinu. Odstěhoval se sem roku 1887. Tady také napsal důležitý román Jan Maria Plojhar.

„Záhadná postava,“ vzpomíná Božena Heritesová na Zeyera. „Malý, přejemnělý, vždy úslužný, zdvořilý, usměvavý. Aristokrat rodem i duchem.“ Ale ne vždycky. Ve stejném roce 1887 přijel do Vodňan na návštěvu tehdy šestatřicetiletý Alois Jirásek, přítel Otakara Mokrého z univerzitních studií. Zeyer jeho přítomnost ve městě okázale přehlížel, prý proto, že oslovil Františka Heritese „pane lékárníku“. Básníka a spisovatele! A to už tehdy Jirásek vydal třeba romány V cizích službách, Psohlavce nebo Na dvoře vévodském a Filosofskou historii. Ale ani František Herites tomu zástupnému důvodu nevěřil. Podobně nevlídně až nepřátelsky se Zeyer choval i k Jaroslavu Vrchlickému, tady mu, odhaduji, Zeyer záviděl větší divadelní a literární úspěch.

Julius Zeyer a František Herites.

Marie i Božena budou po letech vzpomínat i na několikadenní návštěvu Jaroslava Vrchlického se ženou a dcerou Miladou ve Vodňanech. Vzal do rukou první Mařenčiny housličky. Zahrajte, vyzývaly ho děti. Já mám koně, vraný koně, to jsou koně mý, zkusil Mistr své umění. Pak mu zahrála i Mařenka, jistě ji pochválil. Zahrála líp.

Julius Zeyer ovládal několik jazyků, obě sestry Heritesovy, Marii a Boženu, učil francouzsky, jejich otce příležitostně anglicky. A přiznejme, sestry ho měly upřímně rády – a on měl rád je. „Byl s nimi výborný kamarád,“ potvrzuje František Herites ve Vodňanských vzpomínkách. A Božena Heritesová připomínala, jak si hráli na vlak, sestavený z židlí a stoliček. Měl jenom dvě nádraží – Vodňany a Paříž.

Jak František Herites přítele básníka dokresluje? „V prvních dobách pobytu ve Vodňanech býval ponejvíce zasmušilý. Nemluvným nebyl, ano býval zpravidla, s dámami zejména dosti hovorným, ačkoli někdy rád se, v přírodě zejména, odmlčoval a dosti dlouho tak v společnosti mlčky šel. Jen se takovýma beznadějnýma očima do dálky díval, jako by tam hledal nějakou cestu, východiště z temnot.“

V únoru roku 1889 se Julius Zeyer vypravil do Francie, býval by za ním rád přijel František Herites, ale finanční situace to nedovolila. Má rodinu, musí počítat. Zeyer si před cestou uložil nábytek z tehdejšího bytu do komory Heritesova domu. Kdyže se vrátí? Za rok, dva, tři. Po takové odpovědi přátelé snad ani nedoufali, že se ve Vodňanech ještě potkají.

Eiffelova věž, v pozadí palác Trocadero, který hostil Světovou výstavu v roce 1889, na niž zavítal i Julius Zeyer.

Z Paříže píše Františku Heritesovi možná trochu překvapivě: „Stýská se mi nesmírně, nemá Paříž pro mne velký čar přes velkolepost a krásu, jsem stvořen pro život na venkově, cítím to zde více než kdy… Líbám děti nastokrát. Uslyším zas někdy veselý jejich smích?“

A přítel odpovídá z Vodňan: „Teď jsem při vzdechu, že bych tak rád s Vámi si pobloudil v ulicích pařížských…“ A postěžuje si na nepříznivé kritiky, popisuje výlety, přikládá psaníčko, které napsala Mařenka s Máňou Mokrých.

O několik týdnů později, na Boží hod velikonoční, byl básník pozván na večeři ke Zdence Braunerové. „A celý večer jsem o Vodňanech vypravoval…“ Pochlubí se i fotografií, kde jsou sestry Heritesovy a jejich kamarádka Máňa Mokrých. „Vaší Márince všichni prorokují, že bude muzikantkou par excellence, snad se dočkám vyplnění toho proroctví.“

Dočkal se, i když jen částečně, jen po krátkou dobu.

V létě pobýval v Pikardii a Bretani, i tady potkal Zdenku Braunerovou, možná se tu objevila i jeho „smutná a celoživotní vášeň“, žena, o níž blízcí přátelé možná tušili, z básníkova díla ji v obrysech vyčetli, ale sám o ní nikdy nemluvil. Byla jeho vytouženým a nedosažitelným snem? Doprovázela ho i na cestě do Španělska v prvních měsících následujícího roku?

Z Pont-Avenu v severozápadní Francii sděluje 26. června 1889: „Uskutečnil se mi jeden z mých dávných snů, žiju v Bretani a podléhám úplně kouzlu toho kraje, po kterém jsem tak toužil…“ Dopis končí slovy: „A konečně miluji Paříž tak, že se tam těším.“ 

Nezmiňuje, koho mohl v malebném městečku se zhruba půldruhou tisícovkou obyvatel, které se proslavilo takzvanou pont-avenskou malířskou školou, potkat. Paul Gauguin, který tu strávil léto roku 1886, v té době pobýval s Paulem Cézannem v Arles, ale Julius Zeyer tu mohl spatřit Émila Bernarda nebo Paula Sérusiera. Znal je? Ale mladých malířů tu bylo jistě víc. V odpovědi líčí František Herites letní dny ve Vodňanech: „Márinka se učí plavat, na housle hraje jako dokonalý muzikant, totiž tváří se tak. Boženka půjde po prázdninách do školy. Jaksi intuitivně se na to netěší.“ 

Koncem září se Julius Zeyer vrátil z Cayeux-sur-Mer do Paříže. Ještě předtím se pochlubil, že v Abbeville zakoupil krásnou starou selskou mísu. „Dá-li Pán Bůh, uvidíte ji někdy ve Vodňanech…“ Sběratelem starožitností byl opravdu vytrvalým.

Opět nahlížíme do jednoho listu z Vodňan do Francie, tentokrát z 18. října: „Boženka už chodí pilně do školy, nosí domů obrázky jako odměnu pilnosti a dobrého chování a píše celý den. Až ji uvidíte, bude snad už psát knihy jako my, před čímž ji Pánbůh chraň a opatruj. Mařka hraje na housle jako Ondříček a vrže a skřípe, že to proniká mozkem; těší ji hudba a mám za to, že má talent.“

Do Paříže, kde v roce 1889 probíhala Světová výstava, přijel také Otakar Mokrý. Oba muži strávili v městě nad Seinou týden. František Herites jim to nepochybně trochu záviděl. Božence přivezl Otakar Mokrý malou panenku. Jak se jmenuje? Přece Pařížanka.

Setkání s Otakarem Mokrým však přineslo Zeyerovi nečekané zklamání. Důvody neznáme. Píše Františku Heritesovi: „Nedovedl jsem se přemoci, stín a chlad padl mezi nás… Nevrátím se tedy více do Vodňan.“ I František Herites přemýšlel nad nejbližší budoucností. Z Vodňan odejít netouží, potvrzuje, ale „události bývají často mocnější než lidské touhy…“ Hledal možnost trvalého příjmu, aby zabezpečil život rodiny. Obává se, že lékárnu se mu nepodaří udržet. Odměny za literární práce jsou mizivé. „O mé sebrané spisy nikdo nestojí,“ poznamenává smutně. Stále věří, že se všichni tři přátelé znovu ve Vodňanech potkají. A obrací list: „Mařka chodí s houslemi jako starý šumař, Božka si stěžuje, že ‚ty počty jí nějak nejdou‘.“

Zeyer doma. Přemýšlí o Paříži?

V lednu 1890 uvažoval Zeyer o cestě do Španělska, doufal v příspěvek spolku Svatobor. Nakonec odjel s podporou Josefa Václava Sládka. „Jsem samý dluh,“ přiznává Františku Heritesovi. Do Prahy se vrátil koncem května. A vrátil se i do Vodňan. S pomocí Františka Heritese hledal nový byt, nakonec zakoupil dům U Čápů. Nechal sem přivézt i nábytek, knihovnu a obrazy z pražského bytu. Přátelé se znovu vydávali na oblíbené výlety do okolí, i třeba do Písku za básníkem Adolfem Heydukem. A o Paříži a Francii bude básník Mařence a Božence často vyprávět. Paříž musí být tak krásná, že se tam obě jistojistě vypraví. Až budou velké, samozřejmě. Julius Zeyer jim později často věnoval francouzské knihy. Aby nezapomněly. Na francouzštinu, na Paříž, na Francii.

Františka Heritese ve Vodňanech dvakrát navštívil, jak už víme, Jaroslav Vrchlický, který si jeho literární práce velice vážil, za Juliem Zeyerem přijela například Zdenka Braunerová, Antonín Chittussi, František Bílek nebo Josef Mauder.

V polovině ledna 1890 si František Herites příteli Juliu Zeyerovi posteskl. Jeho hru Těžké stíny uvedlo Národní divadlo 7. ledna. Přestože v ní vystoupili například Marie Bittnerová, Jindřich Mošna nebo Eduard Vojan, hrála se jen jednou. „Propadl jsem nadobro, ale způsob zacházení se mnou je hanebný.“ A například koncem března 1891 si v dopise z Vodňan trpce postěžoval Josefě Náprstkové i Julius Zeyer: „Nemůžete si dobře představit, jaký pelyněk spisovatel mnohdy bez grimasy polykati musí. Nedávám p. p. Š. (Šimáčkům, nakladatelům) pražádnou vinu, stojí na stanovisku obchodním a musili tedy mít příčinu. Ta je prostá! Obecenstvo o mě nestojí valně a knihy moje ‚nejdou‘. Ale na neštěstí nejsem bohat, a k tomu neumím hospodařit. Řeknu Vám to upřímně: byl jsem téměř bez groše. Co mi zbývalo? Musil jsem žádat Otta, ač mě kdysi dosti citelně urazil…“

O tři roky později se svěřuje: „Je mi tak hrozně k smíchu, když lidi myslí, že plavu v bohatství. Slečna Zdenka Braunerová se mi vždy v Paříži smála, že prý dělám dojem milionáře. A celé Vodňany by na to přísahaly. Baví mě to někdy velice.“

Ne, básníci, spisovatelé ani dramatici nemají snadný život.

V listopadu 1892 odjel Julius Zeyer do Itálie, v Bologni se setkal s jinou tajemnou láskou z Ruska. Opravdu jí řekl, že je svazuje hřích, prokletá vášeň? Smála se mu, domnívá se Eva Jurčinová v životopisné knize, nazývala jeho námitky dětinským romantismem. Podroboval se jí rád. Věděl, že je to setkání poslední, v prosinci se vrátil do Vodňan.

Ne všichni však Julia Zeyera obdivovali. „Nelíbí se mi na Zeyerovi,“ řekl například Petr Bezruč a jeho soukromá sekretářka Zdenka Tomášková jeho slova zaznamenala, „že se zhlíží v námětech nám tak vzdálených. Nevím, co na něm Braunerová viděla, co ji přitahovalo. Ona byla přece realistka a velmi vzdělaná žena. Na ten vztah k Vilému Mrštíkovi taky doplatila, ale jsem přesvědčený, že to, jak to dopadlo, bylo její štěstí. Znal jsem Viléma dost dobře, je to člověk temného nitra.“

Byl Julius Zeyer tím podstatným důvodem, proč se Jan Zrzavý rozhodl zvolit jako místo svých dlouhých pobytů právě Vodňany? Mohl se tu stýkat s lidmi, kteří ho ještě pamatovali, potkávali, kteří s ním hovořili. Mohl procházet místy, kudy chodíval i jeho milovaný básník a spisovatel.

Julius Zeyer na kresbě Jana Vilímka.

Jak už jsem v předchozích řádcích prozradil, spisovatelka Eva Jurčinová (vlastním jménem Anna Weberová) napsala o Juliu Zeyerovi životopis, vydaný v roce 1941. V poválečných letech se snažila o nové vydání v původním rozsahu. Marně. Měla dojem, že o básníka, dramatika a spisovatele není zájem. Svému bratranci Janu Zrzavému si ještě 20. prosince 1959 posteskla: „Milý Jeníčku, … mám dojem, že na tom Zeyerovi leží kletba, aspoň u nás. Za svého života musel při svém velkém a vysokém básnickém umění stále hledat nakladatele, dnes se každý pokus oživit jeho památku rozbíjí, zatímco v Polsku vycházejí jeho monografie, píše se o něm a uctívá se v něm velký básník.“ A znovu ještě v březnu 1963: „S kým lze dnes mluvit o Zeyerovi, o velkém básníku v malé době?“

Představme si, že je slunné červencové odpoledne, Eva Jurčinová jde stromořadím lip a dubů spojujícím Lázeň Marie Magdaleny s libčickým parkem, mezi stromy se rýsuje cibulovitá vížka chelčického kostelíčka, zdá se jí, že po boku jde chodec, muž menší drobné postavy, oblečen v sametový kabát, má rozevlátou fialovou kravatu, krátce přistřiženou prošedivělou bradku a modré třpytivé oči. Šaty vydechují fialkovou vůní, smíšenou s vyvátým cigaretovým kouřem, na bílé ruce několik starých, východních prstenů. „Poznávám ho,“ píše Eva Jurčinová, „je to Julius Zeyer.“ 

Samozřejmě jen v její představě. Prochází tudy sama.

Pamatovala si tak básníka Mařenka nebo Boženka Heritesovy?

Setkání s Antonínem Dvořákem

V roce 1891, možná o rok dřív, prodal František Herites lékárnu, předtím nepomohla ani půjčka 1500 zlatých od notáře Otakara Mokrého. Ukončil také lékárenskou živnost. Zůstal mu dům a roční renta 600 zlatých. Uvažoval o odchodu z Vodňan, hledal zaměstnání. Příjemnější zpráva: 24. října 1892 se vydaly přítelkyně paní Heritesová a paní Mokrá do pražského Národního divadla na představení hry podle předlohy Alexandra Dumase Dáma s kaméliemi. V hlavní roli Sarah Bernhardtová. „Maminka byla milovnicí květin, ale od té doby byla kamélie její nejoblíbenější,“ vzpomínala dcera Božena.

Dne 26. ledna 1893 byl František Herites zvolen starostou, předtím působil několik let jako člen obecního zastupitelstva. Za čestnou funkci dostával roční symbolickou odměnu 100 zlatých. Pod jeho vedením budou následující čtyři roky obdobím výstavby a kulturního rozvoje. Jen několik příkladů: rozšíření dívčí školy, železniční trať mezi Vodňany a Prachaticemi, obnova chrámu Narození Panny Marie s freskami podle návrhu Mikoláše Alše.

Přichází však zlom v jeho životě i v životě jeho rodiny. V červenci roku 1893 odjel jako zpravodaj Národních listů se ženou a dcerami Marií a Boženou z Vodňan do Chicaga na Světovou výstavu. Z Brém odpluli parníkem Elbe společnosti Lloyd. Rodinu doplňovala i jedna z mladších sester spisovatelovy ženy Marie – Františka, Fany. Předbíhám, ta zůstane v Americe až do roku 1929. Průvodcem Františka Heritese bude v Americe vodňanský rodák žijící v Clevelandu Josef Zoula. S ním se vydal na putování po českých osadách a místech, kde se usídlili naši krajané. Pravidelné příspěvky zasílal do redakce Národních listů. Překvapilo ho, že mnozí krajané zůstali v úzkém kontaktu se svou vlastí, četli české noviny a časopisy, znali jeho jméno jako spisovatele. Během cesty uzavřel František Herites četná přátelství, například s lékárníkem, později výrobcem léčiv a mecenášem Waclavem Francisem Severou z města Cedar Rapids si bude dopisovat řadu let.

Heritesovi v Americe, 1893.

Mařence bylo dvanáct, Božence deset let. Cestu po návratu popsal František Herites v různých časopisech i v knize Amerika a jiné črty z cest.

Mám před sebou drobný zápisník s odřenými koženými deskami. Deník Marie Heritesové, spisovatelovy ženy. Poznámky si začala psát ve středu 19. července 1893, na začátku jejich cesty za oceán.

„Po dlouhém a dlouhém uvažování vydali jsme se tedy přece. Cesta do Lipska, Hannoveru a Brém byla velmi hezká. Všude jsme byli výtečně přijati. Lipsko spatřuji po pěti letech zas. Hannover dělá dojem elegantního města, velice pyšného, ale hostinného. Po malém odpočinutí odjíždíme k Brémám. Krajina je pustá. Rovina jako stůl, oživována jedině větrnými mlýny. Žně jsou v plném proudu. Čím blíže k Brémám ztrácejí se pole a kam oko pohlédne samé vřesoviště a rozkvetlá zeměžluč. Do Brém jsme přijeli 22. července k večeru. Bydlíme naproti nádraží v hotelu Central, elegantní, ale drahý. Děti nejsou pranic unavené, ačkoliv seděly dva dny ve vagónu. Běží ještě dolů do jídelny, kde skotačí, lezou oknem do zahrádky a zpátky. Jedí jako nikdy předtím. Druhý den prohlédli jsme si město, dopoledne prší, sedíme v hotelu a pozorujeme z okna vystěhovalce, ponejvíce krajany.

Večer jsme strávili při výtečných vínech, jsme hostěni panem Jelínkem… prohlédli jsme si sklepy…

Ráno v 7 hodin dne 23. odjíždíme do brémského přístavu, několik zdejších Čechů nás doprovází… Spatřili jsme z vagónu tak toužebně očekávané moře, když tu vstoupí dáma s košíčkem karafiátů a nabízí mi poslední pozdrav z naší vlasti… Bílé karafiáty posílá nám paní Náprstková… Vlak se hýbe a my ujíždíme zase rovinou, lukami a sporými lesy k přístavu.

Poprchává. Chvíle čekání. Konečně na parník. Srdce se chvěje a vše se zdá jen pouhým přeludem, snem. Jedeme hodinu, v dáli vidět ještě pohybující se větrné mlýny, břehy se ztrácejí a my provázeni čestným průvodem množství racků, spějeme k velké lodi Lloyd Elbe, jež nás dopraví do Nového světa, cíle našeho výletu, naší cesty.

Blížíme se k lodi. Hudba nás vítá a nám je veselo. Již se stěhujeme do naší kajuty. Je to světnička, dvě postýlky nad sebou, velice čisté, z každé strany záclonky, malé kulaté okénko, dvě umyvadla a pak potřeby k mořské nemoci a dost.

Již malý parník odjíždí, krajani brémští se loučí, vlají šátky, hudba hraje na rozchod. Jdeme do jídelny. Zvou nás zvoncem. Tabule je velmi krásně prostřená. Večeře bohatá. Děti odvádí steward dolů do pro ně připravené jídelny. Líbí se jim ta samostatnost a počínají si vůbec velmi moudře…

Loď se pohupuje… S Bohem, pevná země! Moře je klidné, krásné. Jedeme tři hodiny. Mořská nemoc, kam pohlédnou oči. Mařka už také vzdala hold. Božena ještě veselá. K večeru naříká. Já i můj muž stojíme pevně, nezachváceni mořskou nemocí, ač kolem nás zuří. Obě děti stůňou. Snáší vše trpělivě. První noc na moři, spali jsme všichni výtečně. Ráno v neděli 24. července utíkáme všichni na palubu, hudba hraje Salve. Moře krásné, klidné, slunné, čestný průvod lodí ještě s námi, jest tak malebně, tak krásně na horní palubě, že nemožné odolat modlitbě k Tvůrci... K jedenácté hodině objeví se v dáli na horizontu pevná země, křídové skály, dále vidíme města, pevnosti, rozkošný obraz.

Večeře v neděli je bohatší o zmrzlinu a jižní ovoce. Děti již dolů nejdou. Večer hraje hudba. Sedíme do pozdního večera, bavíce se s našimi sousedy, velmi příjemnými společensky… Freda Boženku zbožňuje, slibuje, až bude velký, přijede pro ni svojí lodí, je to klučík čiperný, všudybyl. Božku a Mařku si hned získal. Nemoc navštívila již všechny, ale my stále vzdorujeme.

Blížíme se k Southamptonu. Projeli jsme celý hřbitov pomníků, lodí zakotvených na místech neštěstí. Měli jsme krásný den, teď škoda, prší, v dáli již vidět ostrov Wight s krásnou zelení. Zdá se, jen chvíli opustit loď a projít se pěšinou na horu k zámku. Leč loď uhání dál, kde vidět vojenské pevnosti v moři, jako dvě velká kulatá kachlová kamna. V Southamptonu přijíždí malý parník s novými pasažéry. Hudba je vítá. Odevzdáváme poslední poštu, poslední pozdravy do naší drahé vlasti. Malý parník se vzdaluje a brázdíme dál, vidět ještě maják na dvou skalách, ještě noc průlivem a jsme na širém moři. Na lodi se bavíme. Jsme již všichni známí. Den podobný dni, ráno na palubu a pak k snídani masité, se sýry, šunkou, kávou, čajem i pivem. K 9. hodině steward roznáší bouillon, housky, šunku, kaviár atd. Ve 12 zase zvoní k obědu, odpoledne ve 4 k svačině a v 7 již zase bohatá večeře.“

Tady se zastavme, po tak vydatné celodenní stravě si přece musíme chvilku odpočinout. Nebo se projít nahoře na palubě? Pozdravit se s přáteli, zadívat na nekonečnou hladinu moře? Prohlédnout šaty a klobouky zvolna se procházejících paní a dívek? Zahledět se na uplývání vln za parolodí? Zamyslet se nad životem, věčností? Ne nadlouho, Marie Heritesová opět bere do rukou svůj zápisníček, tužku, a pokračuje:

„Děti na palubě dostanou ještě häringy (herinek byl užívaný název pro sledě) a pomeranče. V I. třídě zvou k stolování troubením. Stolování je tam mnohem bohatší, až nádherné, zato v mezipalubí chudáci, bída. Děti tam denně nosí pečivo a ovoce. Pátý den v salonu uspořádán koncert, dámy v toiletách skvostných, program bohatý, kolem nejvíce dámy Angličanky, Němkyně. Salon jest veliký, vysoký, vše skvostně zařízeno, vše plyšem červeným potaženo, květinami dekorováno, na piano hraje slečna kapitána, hezká blondýnka, pak houslistka virtuoska sl. Lipska, recituje nejdřív Němec, pak někdo česky, posluchači naslouchají se zájmem řeči nezvyklé, tleskají, ač nerozuměli…“

Napadlo by Marii Heritesovou, že tu bude za několik let hrát na housle její Mařenka?

„Češky jsme přítomny čtyři, děti jsem ustrojila bledě modře, šaty jim sluší, chovají se hezky, mám s nimi radost. 

Loď pluje dál, koncert pokračuje, venku slyšet hučet vlny, vzpomínám na mezipalubí, zde nádhera a tam nedostatek, jako na zemi, velký kontrast mezi bohatým a chudákem, zde je to ale daleko citlivější. Ráno jsme si s mužem přivstali, abychom se podívali na východ slunce na moři. Na lodi vše spí. Na palubě ani živá duše. Hvězdy ještě svítí, měsíc na obzoru kloní se k západu, vylézáme na hořejší palubu, leč vítr nás odhání zpátky. Za chvíli měsíc spadnul do moře a malá záře zbylá po něm již také zaniká. Na východě se poněkud jasní, leč zvolna, nevidět ještě, kde veliká mocnost vězí. Hvězdy na východě blednou, mráček jako jetelové pole s pěšinkou uprostřed se mění v červánek, zahaluje se v modru, pak ozlacen, teď se slunce z mráčku vyhoupne, bílá pěšinka v mráčku se rozšiřuje, zlatí a obzor na východě celý ve zlatě, slunce ve vší kráse pomalu vynořuje se z moře.

Obraz k nepopsání úchvatný, moře klidné, tiché… Vracím se do kajuty, ale spát se již nechce. K deváté hodině oznamuje řev sirény, že jsme v nebezpečí, padla mlha.

Hluk sirény dopoledne stále trvá, mlhy přibývá. Blížíme se k písčinám newfoundlandským, hrozí kry, hýbající se ledové kry, letos zpožděné. Siréna stále řve.

Kdyby snad na lodi někdo onemocněl, musel by tam být dopraven, dále leží trestnice. V dáli vidět v mlhách jak v pohádce krásné bílé paláce a hory. Mlhy řídne a my v slunci blížíme se k americkému Švýcarsku. Překrásný obraz. Svěží zeleň, trávníky, krásné stromy a vily. Projíždíme teď městem lodním. Na moři na všech stranách parolodě, i k nám se blíží parník, je to pošta a lékař, prohlížejí mezipalubním. Vše zdrávo na lodi. Po deseti dnech a nocích loučíme se a zdá se, že jsme si zvykli, kde se vrtnem všichni za týden, za měsíc? Blíží se k nám loď s českými prapory a hudbou, hrajou Kde domov můj a Hej, Slované. Jsou to sokolové, jež přišli nám vstříc.“

František Herites.