Zápisník
abstinentky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Michaela Duffková

Zápisník abstinentky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Všechny osobní příběhy v knize jsou publikovány se svolením autorů.

Vám všem, kdo teď držíte moji knihu v ruce, přeji, ať je pro vás právě tím, co od ní očekáváte.

Psala jsem ji s velkou vděčností a pokorou, s radostí a naplněním. To je zároveň nejvíc, co mi mohla přinést.

Poděkování

První a největší moje poděkování a obdiv si zaslouží všichni, kdo do knihy přispěli svými příběhy. Vám, čtenářům, by se mohlo zdát, že to přece není nic složitého, napsat svůj krátký příběh. Složité to je. Není vůbec jednoduché vracet se do dob, které byste nejraději už nikdy nevytahovali z paměti, do vzpomínek, které nejsou vůbec veselé. Chce to odvahu a za tu si vás, kamarádi/kolegové, moc vážím. Děkuji, že jste svými upřímnými příběhy knihu obohatili a udělali z ní celek, na který jsem upřímně hrdá. Stejně tak jako na nás na všechny.

Děkuji také nakladatelství Motto, kde mi dali již podruhé příležitost vydat knihu a úžasně mě podpořili. Díky především skvělé redaktorce Heleně Varšavské, která obě knihy dotáhla a mnohdy našla krásné smyčky, kterými propojit slova a věty tak, aby předaly maximum sdělení.

Děkuji prof. PhDr. Michalovi Miovskému, Ph. D., přednostovi Kliniky adiktologie 1. LF UK a VFN v Praze, a Josefu Formánkovi za krásné texty ke knize.

A nakonec, i když to je poděkování naprosto stěžejní, chci poděkovat svojí rodině – manželovi a našim úžasným dětem, kteří mě berou a milují prostě takovou, jaká jsem, a nesnaží se na mně nic měnit, protože jak říká jeden známý citát: „Největším štěstím v životě člověka je vědomí, že nás někdo miluje proto, jací jsme, nebo spíše přesto, jací jsme.“ A oni to se mnou nemají vždycky jednoduché.

Mami, bez tebe by tahle kniha nevznikla. Psát knihu s kojencem bylo moje zbožné přání, které se úplně míjelo s realitou. Moc si tvojí pomoci a blízkosti vážím, nejen při psaní. Jsi tu vždy, když tě potřebuji. Doufám a moc si přeji, abych byla svým dětem tak dobrou mámou, jakou jsi ty mně.

Brácho, díky, že jsi tu pro mě, že jsi můj „krizový kontakt“ a že mě asi nikdy nepřestaneš překvapovat svojí racionalitou a disciplínou – moc si toho na tobě vážím.

Díky vám všem, kdo stojíte po mém boku – pravém i levém. Jste skvělá rodina a skvělí přátelé. Přála bych každému, aby měl takové štěstí, jako mám ve své rodině a svých přátelích já.

Děkuji i rodině mého muže, že dokázala zakopat válečnou sekeru a jsme nyní schopní spolu jednat se vzájemným respektem a úctou. Není jednoduché odpustit, ani to po vás nechci. Vážím si toho, že jsme dnes tam, kde jsme. Děkuji vám.

Předmluva

Čím častěji mám možnost brát do rukou některý z textů Míši Duffkové, tím více přemýšlím o jejím příběhu a o tom, co vše se vlastně rozhodla o sobě sdělit a sdílet s námi ostatními. A kladu si také otázku: Proč? Ta otázka vůbec není tak jednoduchá a pro vnímavého čtenáře bude rozhodně výzvou. Očekávám však, že její knihu si do rukou vezmou právě lidé, které Míšin příběh zajímá a kteří jsou otevření mu naslouchat a přemýšlet o něm. Současně mám dojem, že se Míša rozhodla ze svých běsů, bolestí a úzkostí vypsat. Je to její cesta a zdá se, že se jí to daří a že i přes všechny pochybnosti po té cestě kráčí dál a ověřuje si, co ještě je „její“ a kde má ona sama hranice a může se jich dotknout. Je to dlouhý a bolavý proces, ale každý z nás jej v nějaké podobě podstupujeme. Ne každý z nás do toho ale jde s tak sebedestruktivním nastavením, intenzitou a umanutostí. I proto se Míšina cesta jeví být tím více pozoruhodná, oč těžší měla restart a oč více nánosů a těžkostí si do něj sama vložila. Ale příběhy se stávají pozoruhodnými právě svojí výjimečností, jedinečností a sdělností. Ten její je zajímavý i tím, v jakém věku a situaci se děj zamotal a jak se ona sama rozhodla se sebou bojovat. Bojovat právě se svými hranicemi, limity, slabostí a bolestí. A její blogerský stín jako by předurčil nový rozměr, který svému příběhu dává právě tím, že jej sdílí a že o něm komunikuje s ostatními. Tím se její životní výpověď stává jakýmsi „veřejným materiálem“ a ona sama postavou ocitající se v jiných kulisách. Najednou zde můžeme vidět onen moment symbolického vyjádření a výpovědi za jinou generaci, než na jakou jsme byli v adiktologii u tématu ženského pití zvyklí.

_ _ _

Objevujeme méně obvyklý rozměr pohledu na toto téma – prizma generace mladých žen. Často úspěšných, funkčních, plných energie a života, a přesto raněných a zasažených pitím a problémy, které je k pití dovedly. Mnohé jsou o dvě až tři dekády mladší než ženy, které přicházely v minulosti do léčby nejčastěji. Přinášejí si s sebou svůj pohled na svět, své hodnoty a mají v mnohém jiná očekávání a představy. Spolu s nimi přicházejí také nová témata komplikující a doprovázející ženskou léčbu, nebo je reprezentují v nových podobách a intenzitě. Jednou jsou to poruchy příjmu potravy, jindy různá traumata, jindy zase společenské postavení, role a vzpoura vůči tradičním patriarchálním společenským pozůstatkům, často ještě z dob Rakouska-Uherska.

Že nejsem až tak mimo a že jsou to věci často velmi složité a bolavé, si může současný čtenář uvědomit na aktuálním dění v Polsku, které ukazuje v plné nahotě naši nabubřelost a důvody, proč mají tato témata pro spoustu mladých žen svoji aktuální podobu a konsekvence. Ženské pití, a zejména pak pití mladých žen, je jeden z rozměrů, v němž se „morálka doby“ zobrazuje v plné síle a umožňuje comeback velmi hlubokých a nepříjemných konceptů morálního modelu závislostí. Marně se adiktologové víceméně celé století snaží přesvědčit sami sebe i společnost, že jsme morální model závislosti překovali. Snaží se ukázat, jak jsme pokrokoví, a že jsme dokonce překovali i o něco novější medicínský model a nahradili jej progresivním a moderním interdisciplinárním modelem. Pak ale stačí velmi málo, často jen drobné „poodhalení kotníčků“ některých témat doby, a hle, najednou v plné síle znovu vyhřezávají staré písničky a předsudky, včetně tolik oblíbených báchorek „za co vše si ti opilci a toxikomani sami mohou“. Jako by všichni ti ostatní ve společnosti za svá (nejen) civilizační onemocnění nemohli stejným způsobem a nenesli za sebe stejnou zodpovědnost. Najednou jako by všichni ti spravedlivě rozhněvaní tatíci s vousem urousaným od pivní pěny a bůčku, případně všechny ty správně vychovávající matky s kabelkami naditými tu povzbudivými, tu tlumivými léky, jako by ti všichni měli najednou příležitost získat pro sebe vykoupení. A tak i přes raketový nárůst obezity, pohybových problémů, migrén a spotřeby a nadužívání léků a další a další závažné celospolečenské zdravotní a sociální problémy se znovu právě závislosti stávají nositelem toho zlého, toho odsouzeníhodného a volně i mravně pokleslého. A právě v takovém kontextu jít ven na světlo se svým příběhem, čelit tomuto všemu, to je o velké odvaze, ale vlastně i drzosti. Ta se mi na Míše velmi líbí. Být krásnou mladou mámou a přitom si stoupnout před ostatní a říci „koukněte, tímhle jsem prošla a chlast mi málem zničil život, rodinu i mě samotnou, ale já jsem tu, snažím se tomu čelit a nebojím se…“, to je něco více. Možná je blog její oporou, jejím amuletem, jejím soukromým terapeutem, nevím. Možná si jen naordinovala tuhle kúru a potřebuje si svoji cestu tímto způsobem zatížit břemenem veřejně činné a viditelné persony, nechávající nahlédnout do svého soukromí a zákoutí duše. To vše nevím. Co ale vím jistě, je, že činí náš život barevnější a že ukazuje možnou cestu a naději i dalším. Ukazuje na jiný rozměr problému a stává se součástí generační výpovědi dnešních mladých žen. Možná ukazuje na jiný rozměr „druhého pohlaví“ a konfrontuje nás ostatní s naléhavou výzvou k většímu respektu. Možná stejně jako Simone de Beauvoirová provokuje, ale jiným, svým způsobem – a chce nás upozornit a říci, že „ženské téma“ není zdaleka vyčerpané a že právě současné dění v Evropě je drsnou kulisou pro návrat bohužel jen zdánlivě překonaných a vyřešených problémů postavení žen ve společnosti.

Myslím, že „staří zkompromitovaní muži“ dávno ztratili kredit určovat, co je a není správné, a nějak by se hodilo znovu říci cosi na téma, kdo může zvednout a hodit onen symbolický kámen… Historie má svůj vývoj ve spirále, může se to v uvedeném kontextu zdát divné, ale každý z takových příběhů mladých žen má právě proto potenciál vypovědět něco více o nás všech. O tom, jak jsme jako společnost stále pokřivení a pokrytečtí a jak snadno saháme k odsudku, dehonestaci a velkým rádoby „chlapským řešením“, která se v tomto světle jeví být ještě trapnější, hloupější a nadutější než obvykle. Koneckonců Míša to svojí knihou ukázala po svém. Nestojí tu již před námi sama, ve své zpovědi a pomyslné nahotě. Do svého světa pozvala další pacienty a klienty a lidi, kteří prošli podobnou zkušeností a kteří se inspirovali její odvahou a nadšením. Z knihy je tak najednou něco více, najednou je vidět přesně ten výše zmíněný potenciál, který Míša přinesla a jehož prostřednictvím udělila energii dalším procesům okolo sebe a dalším lidem, kteří našli chuť a odvahu a dělí se s námi o svůj boj s vnitřními démony a o naději. Rád bych jim poděkoval za tuto práci pro sebe i pro nás všechny ostatní. Vidím v tom takový novodobý návrat ke kořenům adiktologie 18. a 19. století, k dobám vzniku prvních svépomocných skupin a iniciativ a dobám začátku budování povědomí o tomto obrovském riziku a nebezpečí, jakým návykové látky za určitých okolností mohou být. Je to vlastně taková obroda a společenská rehabilitace něčeho, co fungovalo, mělo svoje místo a pomáhalo ostatním k reflexi a vymezení se.

Míšo, děkuji Vám za práci, kterou touto cestou konáte, a doufám, že neutuchající energie a nadšení budou i nadále Vašimi společníky a že budete ve svém životě moci najít a zažít více radosti. Snad tohle Vaše dílko bude jedním z kamínků na této cestě.

V Praze 1. prosince 2020

prof. PhDr. Michal Miovský, Ph.D.

přednosta Kliniky adiktologie 1. LF UK a VFN

a Váš fanda

Začátek konce a konec začátku

Zápisník alkoholičky – etapa mého života shrnuta do více než dvou set stran jedné knihy. A nyní Zápisník abstinentky… Tahle kniha už není jen mou vlastní výpovědí. Najdete tady také příběhy jiných lidí. Nejde ale jen o příběhy o pití, jde o reálné lidské životy. Píšu především o tom, že léčba je jen začátek a to, co následuje, je teprve opravdovou zkouškou a cestou – cestou, kterou si musíme a chceme zvolit se střízlivou hlavou. Každý z nás si musel život bez alkoholu nějak nastavit. Pro každého jsou důležité jiné věci. Ale všichni máme společné jedno. Nikdo už do těch „sraček“ nechceme nikdy spadnout. Ale… (k tomu se dostaneme v průběhu). Pojďme si na začátek ujasnit pár pojmů nezbytných pro naši problematiku.

Laps – laicky řečeno jednorázové „uklouznutí“, kdy abstinující řekněme sejde z cesty, ale na cestu se opět může vrátit. Také ho můžeme vnímat jako určitý spínač.

Relaps – pokračování lapsu. Nejnáchylnější k relapsu jsou lidi první rok po léčbě. Relaps můžeme chápat jako určitou křižovatku.

Recidiva – návrat k původním návykům alkoholika, laps můžeme považovat za spouštěč, který dospěje až do recidivy. Recidivou se pak dostáváme zpět na úplný začátek. Na dobu ještě před léčbou. Mnohdy recidiva daného člověka rozpije ještě více, než tomu bylo před první léčbou.

Laps ani relaps nepřijdou jen tak. Často relapsu předchází konfrontace s nějakou vysoce rizikovou situací, například negativními emocemi, mezilidskými konflikty či sociálním tlakem. To, jak se k těmto situacím postavíme, je pak už na každém z nás. Více je popsáno dál v knize.

Craving (bažení) – může hrát v rozvoji relapsu zásadní roli. Craving je v podstatě extrémně silná touha, chuť na alkohol (jinou drogu). Ale nepředstavujte si to prosím, jako když máte chuť na knedlo-zelo-vepřo. Je to opravdu velmi silná, až omračující touha alkohol požít.

Anonymní alkoholici (AA) – svépomocné skupiny, jejichž sezení jsou u nás dost rozšířená, v nějaké formě je najdete v podstatě v každém okrese České republiky. Ne každému jejich styl a způsob smýšlení vyhovuje, ale to se taky liší skupina od skupiny.

Doléčování – následná léčba po absolvování ústavní nebo třeba stacionární léčby. Každý si může zvolit, zda chce docházet na AA, na jinou skupinovou terapii nebo třeba na individuální terapie. Z mé zkušenosti je důležité docházet NĚKAM. Doléčování je pro dlouhodobou abstinenci nesmírně důležité.

Harm reduction – přístup, který neusiluje o úplnou abstinenci, ale o snížení škodlivých následků spojených s konzumací návykové látky (vztahy, práce, případně páchání trestné činnosti). U závislosti na alkoholu to může být takový mezikrok, když člověk ještě není rozhodnutý plně abstinovat – vyzkouší metodu harm reduction, tedy metodu kontrolovaného pití.

Adiktologie – věda zabývající se závislostmi, jejich prevencí, původem, léčbou, výzkumem, poradenstvím a podobně. Klinická adiktologie se pak zaměřuje přímo na práci s klientem. Adiktolog je tedy odborník (terapeut) věnující se přímo problematice závislosti na návykových látkách.

I. ABSTINENCE – ŽIVOTNÍ VÝZVA

Jaké to vlastně je, žít jako abstinující alkoholik v zemi, kde je pití alkoholu téměř národním sportem? Co je těžké pro mě, nemusí být vůbec těžké pro někoho jiného.

Několik vět

Ráda bych zmínila pár vět, které jsou pro mě někdy fakt nepochopitelné a překvapivé. Každý abstinent se s nimi v běžném životě pravděpodobně dříve nebo později setká. Zde je devět vět, přesněji řečeno otázek, které mě jako abstinující alkoholičku (nealkoholičku, jak říká moje dcera) dokázaly vždy spolehlivě vytočit nebo zarazit (seřazeno dle neoblíbenosti).

1. Ale nenapadlo tě se napít, že ne?

Tuhle otázku mi pokládá moje maminka, když řeším nějakou osobní krizi, není mi psychicky dobře a podobně. Pokaždé mě to naštve.

Reálně, kdyby mě nikdy od léčby nenapadlo se napít, když mi bylo zle, tak bych se pravděpodobně nikdy léčit nemusela. Tři roky jsem měla zažitý vzorec „je mi zle, chci utéct = napiju se a bude mi dobře“. Tenhle vzorec nezmizel jako lusknutím prstů s koncem léčby. Je to vzorec, který jsem se naučila přepsat jinak, ale samozřejmě mě xkrát napadlo, že bych se na to mohla třeba vys… a jít si koupit flašku – to ale není to důležité, to napadne myslím úplně každého abstinujícího/léčeného alkoholika. Zásadní je, že jsem to neudělala. Vzorec jsem změnila na „je mi zle, chci utéct = najdu řešení, budu o tom mluvit, půjdu běhat, spát…“, dál si doplní každý sám.

2. A co by se stalo, kdyby sis teď dala skleničku?

Ano, tahle věta je taky moc příjemná…

Jak to mám sakra vědět? Čeká ten, kdo se táže, že půjdu a vyzkouším to? Nevyzkouším. Já sama nevím, co by se stalo. Je to asi tak, buď se nestane nic, ale pravděpodobnější a léčebnami i samotnými alkoholiky/abstinenty prověřený výsledek bývá, že se rozjede relaps, recidiva a následně bych se vezla tam, kde jsem s pitím skončila, pravděpodobně ještě v horším scénáři. Takže děkuji za zájem, zkoušet to nebudu.

3. Ale tak teď už si s námi můžeš jednu dát (myšleno skleničku)!

Tahle věta vám může připadat podobná té předchozí. Já se s ní nesetkávám až tak často, protože téma utnu odpovědí na předchozí otázku – ta ale ne vždy přijde, místo ní přichází rovnou tato „pobídka“.

Jasná reakce zní: Nemůžu! Spustilo by to pravděpodobně vše výše popsané. A pokud dotyčný, který tuhle větu vysloví, je obeznámen s tím, že ten, koho pobízí, byl na léčbě, tak je to vrchol drzosti a neúcty k tomu, komu pití nabízí.

Prosím, pokud se někdy setkáte s někým, kdo to dělá, nebo pokud to děláte (udělali jste) vy sami, tak vězte, že pro abstinujícího je to opravdu nepříjemná situace, která může dopadnout fakt blbě. A to nechcete ani vy (pobízející), ani ten, jemuž je nabízeno. Ale pro nás (nealkoholiky) není vždy tak jednoduché odmítnout – nikdy nevíte, v jakém rozpoložení se nachází ten, co nepije. Může mít za sebou hádku s manželkou/manželem, trable v práci nebo prostě jen má na alkohol chuť a v tu chvíli je velmi snadné podlehnout.

4. A to už jako vážně nikdy?

Ano, za mě už vážně nikdy. Podle mě je jediným „lékem“ na alkoholismus trvalá abstinence, bez ní to prostě nejde (myslím si). Asi existuje nějaké mizivé procento nealkoholiků, kteří si příležitostně po x letech abstinence dají něco alko a nestane se jim nic, udrží to pod kontrolou, ale to procento je opravdu tak mizivé, že nechci patřit k drtivé většině těch, kteří do toho spadnou znovu.

5. A dovedeš si to představit, že už se nenapiješ?

Tady navazujeme na otázku předchozí. Já se teď nesoustředím na to, že dvacet dalších let nebudu pít. Když mě pozítří srazí auto, tak nebudu pít už jen dva dny, čímž nechci říct, že chci, aby mě auto vysvobodilo z „toho hrozného utrpení“ – abstinence pro mě není utrpení, teď je to můj životní styl. Chtěla jsem tím ale hlavně říct, že je pro mě důležitý každý den, kdy nepiju, není pro mě důležité, co bude za rok, pět nebo deset let, k tomu dojdu po dnech.

6. Nechybí ti to?

Lehce se dotknu ještě otázky jedna. Jasně, jsou situace, kdy si člověk řekne, že by se na to nejradši vykašlal. A řešil vše tak, jak byl zvyklý dříve. Ale upřímně, vám by chybělo budit se ráno s morální kocovinou, s úplně vymytým mozkem, kdy si nepamatujete, jestli jste se pohádali s partnerem? Chybělo by vám to, že pro vás neexistuje nic důležitějšího než alkohol a kašlete na všechno a na všechny? Pít s vědomím, že to vidí vaše děti a asi si z toho nic dobrého nevezmou? Chyběl by vám třes rukou, studený pot, kruhy pod očima, oteklý obličej? A nakonec, chybělo by vám něco, čím jste si málem zničili rodinu, odehnali kamarády a zničili spoustu vztahů? Asi ne, že?

7. A nevadí ti, že si dám?

Myslím si, že tohle má asi každý abstinující jinak. Já tuhle otázku opravdu nemám ráda, protože to, jestli někdo pije nebo nepije, je osobní věc. Stejně jako se nikdy nikoho neptám, jestli mu nevadí, že nepiju, nevidím důvod, proč by se měl někdo ptát mě, jestli mi nevadí, že on pije. Každý svého štěstí strůjce. Na mě to nijak nepůsobí, nebažím kvůli tomu ani mě nemrzí, že si „nemůžu dát“.

8. Máš doma nějaký alkohol? A to tě neláká?

Chápu, že pro spoustu lidí je to, co máme nebo nemáme doma, zásadní informace. Já se ale taky nikoho neptám, jestli má v lednici hovězí nebo vepřové. Jde o soukromí každého z nás. Pokud někdo odpoví, že ano, je to čistě jeho věc, i když za mě je suchá domácnost základ a to nejmenší, co pro sebe můžeme udělat.

9. Lituješ toho (že jsi pila)?

Když mi tahle otázka byla položena poprvé, trochu mě zaskočila, šlo mi hlavou, jestli to ten, kdo se mě ptá, myslí vážně. Tři roky života jsem strávila prakticky nepoužitelná, zničila jsem nejen svoji rodinu, ale i tu širší, včetně tchyně s tchánem a dalších. Než jsem odpověděla, chvíli jsem přemýšlela. Lituji toho, že jsem spoustě lidí ublížila, lituji toho, že jsem se mohla mnohem víc věnovat svojí dceři. Ale té zkušenosti jako takové nelituji. Posunula mě úplně někam jinam, věřím, že všechno je tak, jak má být. Já dělám to, co mě naplňuje a baví. Mám možnost o závislosti na alkoholu mluvit, mluvit veřejně a tím třeba spoustě lidem trochu pomoct, otevřít oči. Vztahy se postupně napravují, fungují.

Takže finální odpověď zní: ne.

Hynek

Cesta pokračuje dodnes

Krátce nato jsem se seznámil se svojí současnou manželkou a přibližně po dvou letech chození jsme spolu začali bydlet. Protože je abstinentka, zpočátku jsme doma neměli žádný alkohol. Tehdy poprvé jsem ucítil třes, pocení a křeče v lýtkách. Že jde o abstinenční příznaky, jsem se dozvěděl až po letech, nicméně za pár dní to přešlo. Po čase jsem si opět začal kupovat alkohol domů – nejdříve kvůli návštěvám a pak i pro sebe. Rychle jsem se vrátil ke každodenní konzumaci, i když jsem se opíjel jen zřídka.

Lukáš

Plnohodnotný život s tou potvorou