Vladař

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Niccolò Machiavelli

Vladař – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

VLADAŘ

Niccolò Machiavelli

Illustrations © Martin Mrázik, 2021

Translation © Jiří Žák, 2021

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7597-900-1

ISBN e-knihy 978-80-759-7953-7 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7597-954-4 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7597-952-0 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

VLADAŘ

Niccolò Machiavelli

Překlad Jiří Žák

NICCOLÒ MACHIAVELLI
VZNEŠENÉMU LORENZOVI MEDICEJSKÉMU

Ti, kdo usilují o panovníkovu přízeň, předstupují obvykle před jeho tvář s tím, co je jim nejdražší, případně s tím, o čem věří, že mu udělá největší radost. Přinášejí mu koně či zbraně nebo vzácné látky, klenoty a různé ozdobné předměty, jež jsou důstojné knížecí velikosti. I já, ve snaze předstoupit před Vaši Výsost s nějakým důkazem své oddanosti, hledal jsem a našel to, co je mi nejmilejší a nejdrahocennější: své vědomosti o osudech a činech slavných mužů. Získal jsem je pozorným studiem událostí současných i minulých, četbou historie a mnohaletým uvažováním o tom, co jsem se dočetl. Své zkušenosti jsem pak shrnul do svazečku, který si dovoluji poslat Vaší Výsosti.

Ačkoli své dílko nepovažuji za důstojné Vaší velikosti a proslulosti, doufám, že je přijmete s laskavou shovívavostí, neboť nemám většího daru než svou naději, že Vám umožním, abyste se v krátkém čase dozvěděl i pochopil to, co já po mnohaletém bádání, jež nebylo bez těžkostí a překážek. Své úvahy jsem nepřikrašloval ani nezatěžoval vznešenými frázemi, nadutými slovy či dekorativními obraty a vnější okázalostí, jak to spisovatelé rádi dělávají, nýbrž jsem si přál, aby vynikaly pouze a výhradně svým rozsahem a závažností zkoumaného předmětu. Nerad bych také, aby kdokoli považoval za namyšlenost z mé strany, od člověka neurozeného a nevýznamného rodu, že si troufám posuzovat a vznášet soudy o záležitostech vladařů. Nedělám totiž nic jiného než malíři: aby poznali povahu hor a vrchů, zůstávají v údolí, a vystupují na vrcholky, aby lépe přehlédli krajinu v nížině. Stejně tak mohou pochopit charakter národů jen ti, co sedí na knížecím stolci, zatímco ten, kdo chce zkoumat úděl mocných, musí žít mezi lidem.

Nechť Vaše Výsost přijme můj skromný dar s vlídným pochopením. Až si dílko pozorně přečtete, odhalí Vám, jak vroucně si přeji, abyste dosáhl oné velikosti, již Vám osud a Vaše ctnosti předurčily. A shlédne-li někdy Vaše Výsost k nám do nížin, shledá, jak nespravedlivě mě osud soustavně stíhá.

KAPITOLA I.

Kolik druhů knížectví existuje a jak je získat

Všechny státy a všechny vlády, udržující stále ještě lid pod svou mocí, byly a jsou buď republiky, nebo knížectví.

Knížectví jsou buď dědičná, nebo nová.

Dědičná jsou ta, která dlouho drží rodina jejich vladaře.

Nová buď vznikla jako celek, jako například Milánsko pod vládou Francesca Sforzy, nebo byla připojena k dědičným státům vladaře, jako třeba neapolské království španělskému králi.

Takto získané státní celky jsou zvyklé žít buď svobodně, či pod správou nějakého vladaře. Lze je získat vojenskou silou, bohatstvím nebo osobními ctnostnými vlastnostmi vladaře.

KAPITOLA II.

O dědičných knížectvích

Nebudu se tu zmiňovat o republikách, protože jsem je široce probíral jinde. Chci se zabývat jen knížectvími a budu se přitom držet jejich rozdělení, o němž jsem se už zmínil. Budu se je snažit prozkoumat z různých úhlů pohledu a vytvořit hypotézy, jak mohou vladaři takové státní celky vést a udržovat.

Říkám tedy, že je mnohem snazší udržovat dědičné státy, zvyklé podřizovat se vládě rodiny svého vladaře, než nově vzniklý stát. V takovém případě vladaři stačí pouze dodržovat hranice stanovené jeho předky a přizpůsobovat je novým okolnostem. Je-li vladař jen průměrně schopný, udrží se u moci, pokud ovšem nenastane nějaká nepředvídatelná událost, která by ho mohla svrhnout z trůnu. Ale i kdyby k tomu došlo, při sebemenším pochybení uzurpátora ho může zase okamžitě získat zpátky. Takových případů najdeme v Itálii spoustu, jako je tomu v případě vévody z Ferrary, jenž v roce 1484 ustál útok Benátčanů a papeže Julia II. jen proto, že jeho rodina vládla zemi dlouhá léta.

Dědičný vladař nemusí mít tolik motivací a nemusí se svým poddaným příliš vnucovat. Proto je obvykle oblíbenější. Pokud nějakými výjimečnými chybami nevzbudí jejich nenávist, poddaní ho budou mít zcela přirozeně v oblibě. Během dlouhé nepřetržité vlády jeho předků lidé zapomenou na ústrky spojené se zaváděním nových pořádků. Každá změna se musí podobat pevnému zdivu, o které může vladař opřít další stavbu.

KAPITOLA III.

O smíšených knížectvích

V nových státech se však hromadí všechny možné problémy.

Je tomu tak především v případě, že se nejedná o nový samostatný stát, ale o území připojené k jinému státnímu celku, o němž pak můžeme říkat, že jde o smíšené knížectví nebo vladařství. První problémy vyplývají zcela přirozeně ze všech změn. Lidé rádi mění vladaře v naději, že se zlepší jejich osudy, a ve jménu této naděje se chápou zbraní a staví se proti současné vládě. Jenomže po uplynutí jisté doby zjistí, že byli podvedeni a že si svou situaci nijak nevylepšili. Jsou to nevyhnutelné a zcela přirozené následky toho, že nový vládce musí své poddané zavalit novými zákony, musí je vést k pořádku svou armádou a dalšími povinnostmi vyplývajícími z převzetí moci.

Vladař si v takovém případě udělá nepřátele ze všech, jejichž zájmy poškodil v okamžiku, kdy se knížectví zmocnil, a zároveň si nedokáže udržet přátelství a věrnost těch, kteří mu v tom pomáhali, protože nemohl v plném rozsahu dostát svým slibům. Nesmí však proti nim ani použít ráznější prostředky, protože jim je za jejich pomoc zavázán. I ten, kdo disponuje silnou armádou, vždycky potřebuje pomoc místních obyvatel, aby mohl obsadit jejich zemi.

Proto francouzský král Ludvík XII. rychle dobyl Milán a stejně rychle o něj přišel. A stačila k tomu jen armáda Lodovica Sforzy. Obyvatelé, kteří mu tak rychle otevřeli městské brány, zjistili, že zklamal jejich naděje, a nedokázali dále snášet znechucení z této nové situace.

Je ovšem pravda, že čím přesvědčivěji zvládneme tak odbojnou zemi, tím snadněji ji pak udržíme. Dobyvatel může pod záminkou vzpoury použít mnohem přísnější postupy, trestat viníky, vyhledávat podezřelé a zpevňovat všechna slabá místa státu. Lodovicovi stačilo k prvnímu vyhnání Francouzů vyvolat na hranicích jisté fámy. Potom se už však proti nim musela postavit silná koalice, které se podařilo francouzskou armádu rozprášit a vyhnat ji z Itálie. Došlo k tomu z výše uvedených důvodů. Každopádně Francouzi v obou případech o tuto malou provincii přišli.

O hlavních důvodech, proč k tomu došlo poprvé, jsem se už zmiňoval, ale u druhého případu bych se rád zastavil a prozkoumal, jaké měl Ludvík XII. možnosti a jak obecně se může vládce za podobných okolností zachovat, aby si dobytá území udržel a nepřišel o ně, jak se to stalo francouzskému králi.

Obsazené státy, připojené k těm, které odedávna patří dobyvateli, se buď nacházejí, nebo nenacházejí na stejném území, a buď mluví, nebo nemluví stejným jazykem.

V prvním případě je snadné si je udržet, hlavně pokud nejsou zvyklé žít svobodně. Aby je dobyvatel zabezpečil svou mocí, stačí vyhubit rod předchozího vladaře. Pokud jde o všechno ostatní a pokud lidem ponechá jejich zvyky a mravy, budou poddaní žít v klidu. Stalo se tak v Bretani, Burgundsku, Gaskoňsku i Normandii, které jsou už dlouhá léta součástí Francie. I když tam existují drobné jazykové rozdíly, mravy a zvyky jsou v těchto spojených státech podobné a mohou tak spolu bez problémů vycházet. Ten, kdo podobná území získá, musí dbát pouze na dvě věci. Jak už jsem řekl, musí vyhladit rod původních vládců, ale nesmí změnit jejich zákony a daně. Tímto způsobem brzy nové územní celky splynou s původním státem.

Ale v druhém případě, tedy když se dobyté státy liší jazykem, mravy i státním zřízením, takže rozdíly jsou velké, musí mít nový vládce velké štěstí a musí být velmi obratný, aby si je udržel. Jedním z nejlepších a nejúčinnějších způsobů je, aby se dobyvatel v nově nabyté zemi usadil. Nic není bezpečnější a trvalejší. Tímto způsobem se choval turecký sultán po dobytí Řecka. I kdyby se sebevíc snažil, nepodařilo by se mu tam udržet, pokud by se nerozhodl se tam usadit.

Když vladař v nějaké zemi žije, okamžitě si všimne, dojde-li k nějakým nepořádkům, a může je okamžitě vyřešit. Bydlí-li daleko, dozví se o nich až tehdy, když už jsou velké a kdy je nelze napravit.

Jeho přítomnost ostatně brání úředníkům zemi rozvrátit a poddaní jsou spokojení, že se mohou se svými požadavky obracet přímo na vladaře. Mají mnohem víc důvodů, proč ho milovat, jestliže chtějí být dobrými a poslušnými poddanými, a proč se ho bát, pokud mají opačné tendence. Napadnout takový stát zvenčí by byl velký hazard. Jestliže v něm vladař sídlí, je velmi těžké ho o vládu připravit.

Jiný osvědčený způsob, jak postupovat, je vytvořit na jednom či dvou místech dobytého státu kolonii vlastních lidí, jinak by ke správě celého území potřeboval vladař velkou armádu a jízdní i pěší jednotky. Vytvoření takové kolonie nevyžaduje velké náklady. Vladař je může spravovat, aniž by na ně musel vynakládat spoustu peněz. Ublíží jen těm, kterým zabere pole a domy a dá je novým obyvatelům. Takových ukřivděných lidí je však v zemi jen velmi málo a jsou natolik roztroušení a zchudlí, že mu nemohou škodit, zatímco všichni ostatní buď nepociťují žádnou křivdu, nebo se bojí, aby je nepostihlo to samé jako ty, kteří přišli o majetek. Stručně řečeno tyto nenáročné kolonie jsou věrnější a nekladou na poddané takové nároky. Opakuji, že ti, kteří takovým postupem trpí, jsou chudí a rozptýlení, takže jsou neschopní páchat škody. Proto si vladař musí neustále uvědomovat, že lid musí buď zahrnout laskavostí, nebo ho zničit, protože lid se dokáže mstít za drobná příkoří, zatímco za velké křivdy to neumí. Pokud tedy chce vladař způsobit příkoří, musí být natolik velké, aby se nemusel obávat pomsty.

Jestliže však místo kolonií chce vydržovat velkou armádu, výdaje budou nakonec mnohem větší a veškeré daně půjdou na její udržení. Zisk se tak promění ve ztrátu a všichni obyvatelé budou pociťovat křivdu, protože budou trpět zásobováním vojenských jednotek a jejich přesuny. Na těchto výdajích se budou muset podílet všichni, takže si je vladař všechny znepřátelí. Budou schopní vyvolávat nepokoje, protože se budou cítit bezprostředně ohrožení. Sázet na armádu je tedy naprosto nevýhodné, zatímco zakládání kolonií přináší naopak rozkvět.

Ale to není všechno. Na rozdíl od dědičného vladařství se musí vládce dobytého území pečlivě starat o slabší sousedy, chránit je a naopak se snažit oslabit ty silnější a zabránit, aby do nově nabytého státu nevnikl nějaký mocný cizinec, protože je možné, že ho do země povolali ti, které k tomu doženou jejich ambice nebo strach. Právě tímto způsobem pronikli Římané do Řecka, kam je povolal Antiochos. Hranice všech států, do nichž pronikli, jim otevřeli právě místní obyvatelé.

Taková situace se odehraje následujícím způsobem: jakmile mocný cizinec překročí hranice, přidají se k němu ti slabší, protože je žene touha vzepřít se těm, kteří je porazili. Všichni slabší vladaři se okamžitě jednotně postaví proti dobyvatelům. Vládce tedy musí dbát na to, aby příliš nevzrostla jejich moc a vliv. S jejich pomocí a se svou vlastní armádou velmi snadno oslabí ty nejsilnější a stane se ve své zemi jediným vladařem. Jestliže tohle zanedbá a nedokáže za daných okolností jednat správně, brzy ztratí všechno, co získal, a přivodí si spoustu problémů a komplikací.

Římané v obsazených zemích nikdy nic takového neopomněli. Zakládali tam kolonie, chránili slabší, ale jen do té míry, aby nevzrostla jejich moc, oslabovali mocné a nepřipustili, aby tam získali silný vliv mocní cizinci. Stačí se podívat, jak se chovali v Řecku. Podporovali Achájce a Aitóly, porazili Makedonii a vyhnali odtamtud Antiocha. To je však nevedlo k tomu, aby posílili vliv Achájců a Aitólů, nedovolili jim rozšířit panství a ani Filipovy přímluvy je nepřinutily se s nimi spřátelit, dokud nebyli oslabení. Ani mocnému Antiochovi se nepodařilo získat v jejich státě sebemenší území.

Římané se za těchto okolností chovali tak, jak by se měl chovat každý moudrý vladař, jehož povinností je myslet nejen na současné problémy, ale také na to, co může nastat v budoucnu. Neustále musí být ve střehu a předvídat nečekané situace. Dokáže je pak zvládnout snadněji, než kdyby vyčkával, až k nim dojde. V takovém případě lze podat lék dřív, než nemoc vypukne úplně. Funguje to stejně jako v případě souchotin. Lékaři tvrdí, že to je snadno vyléčitelná nemoc, ale je velmi těžké ji rozpoznat. Jakmile propukne naplno, pak ji poznají snadno, jenomže potom se už dá jen těžko léčit. To platí i o všech státních problémech. Když vladař dokáže předvídat nemoc, což umí skutečně prozíraví lidé, může ji potom spolehlivě vyléčit. Ale pokud ji nedokáže rozeznat a není schopen určit ani to, co je do očí bijící, léčení už nebude možné. Římané dokázali předvídat všechny problémy, vždycky je včas začali léčit a vyhnuli se tak válce. Velmi dobře věděli, kdy je válka nevyhnutelná, a uvědomovali si, že pokud ji budou odkládat, poskytnou tak nepříteli výhodu. Proto zahájili válku proti Filipovi a Antiochovi v samotném Řecku, aby ji pak proti nim nemuseli vést v Itálii. Nikdy nedopřáli sluchu slovům, která tak často slýcháme z úst dnešních mudrců: musíme získat čas. Spoléhali se na své schopnosti a byli opatrní, protože čas se chová nepředvídatelně. Přináší s sebou zlo, stejně jako dobro.

Ale vraťme se do Francie a prozkoumejme, zda se řídila některou z uvedených rad. Budu mluvit jen o Ludvíkovi XII., a nikoliv o Karlu VIII., protože Ludvík vládl Itálii mnohem delší dobu, takže můžeme mnohem lépe posoudit jeho činy. Uvidíme, že dělal přesný opak toho, čeho je zapotřebí k udržení státní moci v dobyté zemi.

Tato první chyba vyústila ve spoustu dalších, které způsobily, že král musel vytáhnout do Itálie osobně, aby skoncoval s Alexandrovými ambicemi a zabránil mu zmocnit se Toskánska.