Pohodové rodičovství

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Milan Studnička

Pohodové rodičovství – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

Je samozřejmou snahou rodiče vychovat ze svého dítěte zdravého a vyrovnaného člověka, který zná svou hodnotu a umí žít ku prospěchu svému i ostatních. Po tisíciletí to nebyl větší problém. Dítě vychovávala celá vesnice a v relativně neměnném světě se mladší zcela přirozeně učili od starších. Moji babičku a do jisté míry ještě ani moji maminku by nenapadlo číst knihy o výchově.

Ve většinové moderní západní společnosti to dnes už ale neplatí. Mnozí z nás žijeme daleko od své pokrevní rodiny a sousedi jsou pro nás až příliš často cizími lidmi. Tam, kde máme adresu, už často nežijeme, ale pouze bydlíme. Rodina se smrskla na dva, někdy i na jednoho dospělého člena. Otec od pondělí do pátku často neexistuje, neboť vydělává mimo domov na hypotéku a další nutné výdaje, a matka je tak na děti sama. Výzkumy přitom potvrzují to, co tvrdí v Africe a dalších kulturách, které ještě dnes žijí v souladu s přirozenými rytmy, a to že k výchově dítěte je třeba „celé vesnice“. Přeloženo do jazyka vědy: abyste z jednoho dítěte vychovali zdravého a vyrovnaného člověka, potřebujete 2,75 dospělého, kteří jsou přítomni, v klidu a bez stresu. Dítě totiž do zhruba třetího roku věku považuje stres matky a dalších svých nejbližších lidí za stres svůj. Na tento stres pak reaguje traumatem, které je následně v dospělosti příčinou závislostí, poruch pozornosti, neschopnosti navázat a udržet zdravé vztahy a chronických civilazačních chorob.

Žijeme totiž ve společnosti, kde na piedestalu stojí výkon, růst a individuální štěstí. Musíme dělat a vydělávat, daleko to dotáhnout, stát se někým. Ženeme tak sebe i své děti do stále zběsilejšího tempa. Malé děti proto už odmalička vzděláváme, hlásíme je na kroužky, vedeme je ke sportu, nutíme je do domácích úkolů a všelijak jinak je povzbuzujeme k dalším výkonům. To všechno násobí škola, která je postavena jako závodiště. Náš vlastní stres tím dětem ještě násobíme.

Jistě, každá doba měla své zdroje stresu. Ta dnešní je zajímavá především kontrastem blahobytu, v kterém větší část západního světa žije, a tomu zcela neadekvátní míry stresu. Pokud naše děti (a my s nimi) něco potřebují, potom je to právě pohodová výchova. O co víc chybí zmiňovaný kontext „africké vesnice“, o to víc dnes potřebujeme knihy a další zdroje, které nám mohou ukázat cestu, jak se k pohodě dětí i své opět vrátit. Jsem proto vděčný za každou knihu s tímto tématem. Přestože se s Milanem Studničkou známe již léta, je to teprve asi čtyři roky, co jsem si uvědomil, jak unikátní a důležitá je jeho práce právě v oblasti výchovy. Ve škole svých dětí jsme svého času pořádali besedy pro rodiče, na které jsme zvali odborníky na výchovu, vzdělávání, školství a dětství, tj. i Milana. Za celou historii našich besed neměla žádná z přednášek takovou odezvu jako Milanova přednáška s názvem „Jak vychovat holky a jak kluky?“ z února 2017. Od té doby vím, že v naší mateřštině není mnoho autorů, kteří by dokázali vysvětlit skutečnou podstatu pohodové výchovy tak srozumitelně a čtivě jako Milan. Od té doby jsem svým způsobem čekal, až tato kniha vznikne.

Přeji vám inspirativní a užitečné čtení.

A především vám přeji, ať jste si s dětmi blízko.

Tomáš Hajzler

otec Valentýny (11) a Valérie (15)

autor knih Dobrý život ve stínu konzumní společnosti,

Peníze nebo život a Třináct tisíc dní

Úvod

Když jsem byl malý kluk, při konfliktech rodičů jsem si mnohokrát říkal, že něco takového moje dítě nebude nikdy zažívat. Často jsem usínal s hlavou pod polštářem s bláhovou nadějí, že neuslyším hádky z vedlejší místnosti. A pokaždé, když mi bylo nejhůř, jsem si sliboval, že jednou budu táta, jakého jsem si jako kluk přál. Veselý, zodpovědný, aktivní, plný nadšení a mající čas na své děti.

Od vysoké školy jsem v rámci praxe trénoval malé děti v basketbalu a obrovsky mě to bavilo. Dětský svět mi připadal tak čistý, nezkažený, opravdový. Nakonec se můj zápal pro přístup k dětem odrazil i v mé rigorózní práci s honosným názvem Filozofické pojetí „zdravé“ výchovy dítěte. Rozhodl jsem se hledat inspiraci u starých „mistrů“. Byla to úžasná několikaletá studijní jízda počínaje řeckými filozofy, pokračujíc přes jemenské a indické myslitele až po Konfucia a Lao-c’e. Pak jsem se vrhl na Bibli a pátral po informacích, jak přistupovat k dětem. Ani ve snu by mě dříve nenapadlo, jak fascinující informace se člověk dozví, když hledá. Hltal jsem vše, co mi přišlo pod ruku, a s každou knihou jsem se snažil pracovat tak, že jsem se pokoušel nabyté informace převádět do praxe a ověřovat si, jestli to, o čem autoři píšou, skutečně funguje. Moje studia navíc obrovsky posunul i můj taťka, který se vrhl do zkoumání rozdílů mezi mužem a ženou a po celou dobu mě inspiroval svými objevy.

Během psaní rigorózní práce (pod FTVS UK) jsem začal paralelně studovat psychologii na FF UPOL, takže jsem svůj záběr ve vědecké práci o výchově rozšířil i o velikány psychologie, jakými byli Freud, Fromm, Kohlberg, Maslow atd., od nichž jsem se dostal k textům Rousseaua, Voltaira, Spinozy, Komenského a mnoha dalších.

Byl jsem u vytržení z toho, jak málo jsem toho věděl o dětech a jak úžasné by mohlo být rodičovství, kdybych jen pár procent z toho, co jsem si nastudoval, dokázal použít ve své rodičovské praxi. Po několika letech studií, už jako otec malého syna, jsem hrdě odevzdal dokončenou práci, kterou jsem pokládal za klenot, protože nikdo přede mnou nic obdobného nezmapoval. Po pár dnech mi přišlo z fakulty hodnocení, že je to příliš nevědecké. Cítil jsem obrovskou frustraci a řekl jsem si, že jednou, až budu mít výsledky jako otec, vydám svou práci jako knihu…

Roky letěly a já si každičký den se svým synem obrovsky užíval. Viděl jsem, jak se vyvíjí, jak s dalším obdobím přicházejí nové rodičovské výzvy a změny v komunikaci. A také jsem viděl, kolik dětí v jeho okolí má prázdné, vyčerpané pohledy, po kolika dětech v našem okolí rodiče křičí a nadávají jim za každou maličkost. Mezitím jsem dokončil studium psychologie, také sebezkušenostní část psychoterapeutického výcviku a dále studoval přístupy k dětem. Ale hlavně jsem si vše zkoušel jako táta. Hodiny jsem trénoval, jak reagovat, abych netlačil, a přesto svého syna směroval. Učil jsem se vyprávět příběhy, sledoval jsem sám sebe, abych byl vzorem, jakým jsem chtěl být.

Prvních dvanáct let života mého syna jsem si psal podrobný deník toho, co děláme, jak to děláme a proč to děláme. Byl to můj vlastní mnohaletý výzkum, abych si zpětně mohl říct, co všechno jsem podělal a co se mi naopak podařilo. Dnes, když píšu tyto řádky, má můj syn 14 let. Denně si povídáme o životě, společně sportujeme, hrajeme hry, zpíváme a neustále zažíváme nějakou legraci. Soužitím s dítětem jsem se o sobě naučil více než od všech velikánů dohromady. A ze všeho nejvíc mě těší, že se mi mé dětské sny o fajn tátovi plní, což vidím na každodenní radosti v očích svého syna.

Čím více jsem prožíval radost v podobě rodiče, tím hlouběji na mě dopadalo utrpení dětí, se kterými jsem pracoval ve své praxi. Rozhodl jsem se proto začít pracovat jinak. Netahat děti k sobě do ordinace, ale jezdit za nimi přímo do rodin. Za poslední roky jsem pracoval s tolika dětmi, že už to nedokážu spočítat. S holčičkami jsem si hrál s panenkami, kreslil obrázky, s chlapci jsem stavěl stavebnice, chodil do lesa na výpravy… Často jsem slýchával věty typu: „Maminko, kdy zase strejda přijede? Já chci takového tatínka.“ Od malých dětí jsem se čím dál častěji dostával i k dětem v období puberty, kde se negativní vliv rodičů projevuje úplně nejvíce. Mluvil jsem s dívkami, které se řezaly žiletkami a pálily horkou vodou nebo fénem. Pracoval jsem s chlapci, kteří stresem každé ráno zvraceli, aby nemuseli vylézt z postele. A vždy byli společným jmenovatelem jejich problémů rodiče. Bohužel, moje praxe mi stále ukazuje, že když rodiče neudělají obrat ve svém působení na dítě, přestože s ním mají problémy, vždy se jejich vliv odrazí i na komplikovaném životě dětí v dospělosti. Tuto problematiku jsme se snažili zpracovat s kolegou Tomášem Rychnovským v knize Každá bolest má svou příčinu.

Po letech praxe s dětmi jsem cítil, že dozrál čas, abych své postřehy konečně vydal jako knihu, která může pomoci zachránit nejeden smutný život dítěte. Je vhodná naprosto pro každého rodiče, tatínka, maminku, babičku, dědečka, strejdu, tetičku, ale i trenéra či učitele. Zároveň je vhodná pro všechny, kteří teprve plánují mít dítě a chtějí porozumět principům, bez nichž se zdravý vztah s ním neobejde. Kniha je zaměřena na to, jak porozumět dítěti, jak porozumět rozdílnému přístupu k chlapečkům a holčičkám, ale i jak porozumět sami sobě. Protože skutečnost, že zcela nezvládáme své vlastní emoce, se bude vždy projevovat na naší komunikaci s dítětem.

Vřele doporučuji nepřeskakovat jednotlivé kapitoly. I když máte doma náctileté děti, pomůže vám kapitola o batolatech v pochopení toho, co všechno jste mohli dělat dříve „špatně“ a proč dnes chlapec či dívka v pubertě nespolupracují tak, jak byste si představovali. V průběhu čtení knihy máte šanci přicházet na cesty, jak své rodičovské konání zlepšit a dostat do rovnováhy. K tomu vám pomohou i drobné úkoly, s nimiž se v průběhu čtení setkáte. Prakticky si tak vyzkoušíte zmiňované konkrétní nástroje a postupy.

Přeji vám, abyste si knihu užili, a věřím, že díky ní můžete zlepšit vztahy nejen s dětmi, ale v celé své rodině.

Milan Studnička

RODIČEM SE ČLOVĚK NERODÍ, ale stává

Jak je to u vás v rodině?

Tato kniha není zaměřena pouze na teorii a popis toho, jak děti fungují, ale budu se snažit vám ukázat, jak doma realizovat změnu. Proto než se pustíte do čtení dalšího textu, mám pro vás tři základní otázky, na které si zkuste odpovědět dříve, než budete pokračovat dále:

Jak funguje naše rodina?

Jak funguje komunikace v naší rodině?

Kolik času si vzájemně věnujeme?

Tato tři témata jsou velmi důležitá, a pokud vám mohu doporučit, zkuste si začít psát poznámky o tom, co všechno vás bude napadat. Jak se říká, v práci sám na sobě „je lepší tupá tužka než ostrá mysl“.

Proč byste se měli nad těmi otázkami zamýšlet? Protože se mnohdy stává, že rodiče dávají vinu dětem. „On neposlouchá, ona odmlouvá, on je jak utržený ze řetězu, s ní se nedá domluvit…“ Je to velmi časté. Dnes a denně se setkávám i ve své ordinaci se stejnými příklady. Naše mysl nám říká – to dítě se chová špatně. Jenomže v drtivé většině případů je podstata problému někde úplně jinde. Děti vždy reagují na podmínky, jaké jsou v rodině, a proto je tak důležité začít tím, že sám sobě poskytnu zpětnou vazbu a zamyslím se nad tím, jak naše rodina funguje.

Věřím, že máte zapsány odpovědi a že můžeme pokračovat. Je mi naprosto jasné, že ať už jste maminka nebo tatínek, babička nebo dědeček, učitel nebo trenér, máte ve svém životě spoustu úkolů, povinností, pracovních věcí atd. Přesto je fajn si říct – co je mojí prioritou? Je mojí prioritou vyplnit nějakou excelovskou tabulku do práce? Je mojí prioritou vysát nebo umýt nádobí? Anebo zlepšit vztah s vlastním dítětem či dětmi, o které se starám? A pokud je toto vaší prioritou, pak všechno ostatní odložte a vrhněte se do zpracování těchto krásných tří témat…

Přístup k dětem – spojuje vás, nebo rozděluje?

Doufám, že pokud čtete tyto řádky, už máte splněný předchozí úkol. Mám takovou zkušenost, že lidé, jak děti, tak i dospělí, chtějí věci hned. Co nejrychleji aplikovat nějakou super radu, aby se všechno změnilo. Zároveň ale moc dobře víme, že takto život nefunguje a už vůbec ne vztahy. Podstatné věci je třeba dělat krůček po krůčku, nikam nespěchat, vnímat okolní svět, vnímat sebe a postupovat dál. Takže pokud předchozí úkol ještě nemáte, opravdu se k němu vraťte. Popište si, jak funguje vaše rodina, jak funguje komunikace a jak funguje váš čas, který si vzájemně věnujete. Proč je to důležité? Protože na konci této knihy si znovu položíte stejné otázky a vy sami můžete porovnat, co máte napsáno nyní a co budete mít napsáno za pár týdnů. Sami uvidíte, jaké změny jste ve svém životě udělali a jak dalece vám tato kniha pomůže změnit schémata, která vám vědomě či nevědomě mohou komplikovat život.

Vaše další zamyšlení bude na téma:

Jak si s partnerem rozumíme v otázkách výchovy?

Jak mi to funguje s ohledem na prarodiče, rodiče, na lidi, kteří do výchovy zasahují?

Proč bychom si každý měli občas pokládat tyto otázky? Protože jedním z témat, proč jsou děti v napětí, je skutečnost, že k nim přistupujeme zcela rozdílně. Proto je dobré si napsat, jestli jsme v souladu v otázkách dárků, úklidu, s volným časem, s hraním na počítači a třeba i s tím, kolik času tráví u televize. Vše si s největší upřímností sami k sobě vypište, protože to budou velmi častá témata, která budeme v naší knize postupně řešit.

Jakmile si zodpovíte tyto otázky, přejdeme k jednomu z nejzásadnějších témat, které naši výchovu provází jako červená nit.

„Tajemství“ výchovy

Pokud byste si z četby odnesli poznatky alespoň z této kapitoly, moje práce na knize měla velký smysl. Protože mít důvěru znamená mít moc ovlivňovat lidi kolem sebe a u dětí to platí dvojnásob. Důvěra je to nejcennější, co ve vztahu k druhým lidem máme, a je tak cenná zejména proto, že se velmi složitě buduje a zároveň relativně snadno ztrácí. Důvěra je klíčový fenomén, bez kterého se ve výchově neobejdeme, pokud chceme jakkoli pozitivně působit na svoje děti. A zejména v období puberty je naprosto nedocenitelná, protože nemám-li puberťákovu důvěru, mám jen minimální možnost jej pozitivně směrovat.

Když se narodí malé miminko, maminka má jeho absolutní důvěru, pokud je klidná, radostná a miminko může ležet na jejím nahém těle a každou buňkou své kůže vnímat její teplo. Miminko se na šťastné mamince cítí v bezpečí a od prvního okamžiku na tomto světě důvěřuje ženě, ze které sálá taková pohoda a klid. Mamince pro budování důvěry stačí, aby byla v nepřetržitém kontaktu se svým miminkem a prožívala pohodu, což je její hlavní úkol pár prvních měsíců po narození miminka.

Všichni ostatní si důvěru miminka v následujících měsících získávají svým chováním, svým přístupem, laskavostí i opravdovou radostí. Naopak ti, kteří před děťátkem působí jakkoli direktivně, hlučně, jsou nepříjemní a hádaví, důvěru získat nemohou a dítě v jejich přítomnosti bude spíše plačtivé a může vykazovat celkovou nepohodu.

Proč je důvěra tak strašně důležitá? Čím více dítě důvěřuje dospělému, ale opravdu bezmezně důvěřuje, tím jednodušší je pro něj dítě vést. Protože když vám dítě věří, pak to, co mu doporučíte, ono s radostí udělá. To, co bude vidět na vás, bude chtít automaticky kopírovat. Když je dítě v pubertě a vám se podaří udržet jeho důvěru, pak se vám bude bez problémů svěřovat, bude s vámi řešit témata, jako jsou menstruace, milování, drogy, alkohol nebo tlak a napětí ve škole. Vždyť komu jinému by se dítě svěřilo než tomu, komu bezmezně věří?

Jenže… udržet si důvěru dítěte až do puberty je v současné době nesmírně náročný úkol, který je v mnoha ohledech složité naplnit. Věřím, že pokud čtou tyto řádky rodiče pubertálních dětí, řada z vás si možná říká, že jsem se asi zbláznil, protože dostat z dítěte v pubertě nějakou intimnější větu je mnohdy nadlidský úkol.

Často se mi v mé praxi stává, že mi volají rodiče, jejichž dítě do puberty normálně „fungovalo“ bez větších problémů, pak přišlo do puberty a rázem měli doma jiného člověka. Kluci se uzavírají k počítačům, mobilním hrám, přestávají komunikovat, nemají o nic zájem. Dívky sedí u instagramu, sledují youtube, seriály, pořád na mobilu. A samozřejmě odmítají mluvit s rodiči o svých věcech a přestávají spolupracovat.

Rodiče si v těchto případech často nevědí rady a samozřejmě netuší, že za tím vším stojí ztráta důvěry, o kterou postupně přicházeli za posledních 12–14 let svým chováním, které pokládali za správné, nebo přinejmenším normální. Ruku na srdce, kdo nepřenáší svou špatnou náladu na děti, když má blbý den? Kdo po nich nekřičí kvůli malichernostem v situacích, kdy se sám necítí dobře? Čím déle se věnuji své psychologické praxi, tím více mě bolí, co všechno musejí děti zažívat od svých nejbližších. A když s rodiči řeším, že právě jejich chování způsobuje ztrátu důvěry jejich dětí, nejednou slyším konstatování, že jejich rodiče byli ještě horší…

Problémem postupné ztráty důvěry je také skutečnost, že si rodiče u menších dětí neuvědomují, že v období před pubertou je dítě ještě malé na to, aby si dovolilo systematicky a otevřeně bojovat proti svým rodičům. A rodiče tak žijí v iluzi, že je doma vše v pořádku. Děti „zlobí“, což mnozí rodiče pokládají za „normální“, aniž by si uvědomili, že pouze sedí na časované bombě, která jednoho krásného dne může vybuchnout. A pak už bude pozdě…

Ač mohou tyto řádky vypadat negativně, nemusejí se bát ti rodiče, kteří chtějí se situací něco dělat. Tato kniha je plná praktických tipů a nástrojů, které vám pomohou postupně pootočit kormidlo směřování vašeho výchovného působení a vrátit vše směrem k důvěře mezi dětmi a rodiči. Moje zkušenost je taková, že když rodiče změní přístup, dítě předškolního věku v návaznosti na to změní své chování do několika týdnů. Děti v tomto věku vždy zareagují na změnu neskutečně rychle! Pokud mají rodiče děti na prvním stupni základní školy a rozhodnou se pro změnu, pak trvá obnova důvěry několik měsíců, ale i zde děti zareagují vždy! A pokud mají rodiče děti už v pubertě a rozhodnou se dělat změny ve svém přístupu, musejí se připravit na to, že mohou čekat na reakci dítěte i více než rok a půl.

Takže pokud čtete tuto knihu, trápíte se se svým pubertálním dítětem a jste odhodláni dělat změny, připravte se na to, že je potřeba svatá trpělivost a ohromná víra v to, že dítě vždy reaguje na změnu u rodiče.

Jak „neztratit“ své děti

Svým způsobem je to velmi jednoduché. Děti přestávají důvěřovat dospělým, když jsou často podráždění, negativní, frustrovaní, naštvaní, ale i smutní, depresivní, úzkostní. Jinak řečeno, když rodiče nejsou dostatečně osobnostně zralí, nedokážou průběžně zpracovávat své negativní emoce a ty přenášejí na své potomky, pak se nemohou divit, že jim jejich děti nevěří a odmítají s nimi po čase spolupracovat. První vlna odporu proti rodičům přichází mezi třetím a šestým rokem, druhá v období puberty. Ale to není vše. Důvěru rovněž ztrácíme tím, když vystavujeme své dítě častému tlaku formou příkazů, zákazů, okřiknutí, nařízení. „Odnes to! Ukliď to! Přines to! Setři to! Pojď sem! Zmizni! Vezmi si boty! Vezmi si čepici! Jak jsi to udělal? Proč máš takový nepořádek!?!“ Pokud budeme dostatečně dlouho tlačit, vždy se dočkáme protitlaku. Je to prostý fyzikální zákon. Dítě má širokou škálu automatických obran, které se mohou projevovat neskutečně „barevně“ (podrobně jsem je popisoval v knize Každá bolest má svou příčinu). Jedno se může uzavřít do sebe a nekomunikovat, jiné bude s rodiči v otevřeném boji. Nejhorší možná varianta je, že si dítě začne ubližovat samo, protože nemá sílu čelit tlaku svých rodičů.

Možná máte dojem, že už by to mohlo stačit. Bohužel dospělí ztrácejí důvěru ještě dalšími věcmi. Tím, že nedodržují sliby, které dětem dali. Nechodí včas, zapomínají na jejich besídky, kroužky, tréninky či zápasy. Dále ztrácejí důvěru tím, že nejsou vzorem v tom, co chtějí po dětech. Když dospělí chtějí, aby si děti uklízely, ale sami mají nepořádek, je to problém. Když dospělí chtějí, aby děti nosily čepici (rukavice, šály apod.), ale oni sami to nedodržují, je to velký problém. Když dospělí chtějí, aby se děti nehádaly, ale přitom po sobě pravidelně křičí, děti jim nemohou důvěřovat. Když dospělí tlačí děti do výkonu, a sami ničeho nedosáhli, děti je začnou nesnášet. Obdobných příkladů jsem zažil desítky a vždy bylo společným jmenovatelem, že dospělí nebyli vzorem pro své děti v tom, co po nich sami chtěli – a jejich děti jim pak zákonitě nedůvěřovaly.

Když čtete tyto řádky, možná si říkáte, že porušujete většinu z toho, o čem tady píšu. Nebo si naopak říkáte, že všechny předešlé situace zvládáte na jedničku. Ať je to tak, či tak, podstatné je, že děti vždy reagují na to, co jim dospělí připraví. A aby toho nebylo málo, zmíním ještě další věci, které rozevírají pomyslné nůžky nedůvěry mezi dětmi a dospělými. Děti si nás nemohou vážit, pokud my sami děláme to, co jim zakazujeme. Třeba jíme sladkosti, ale dětem je nedáme. Chodíme pozdě spát, ale děti ženeme brzy do postele. Sedíme pořád u počítače či telefonu, ale dětem omezujeme čas na pár minut denně. Za svou dosavadní praxi jsem mluvil se stovkami dětí, které měly problémy se svými rodiči. A vždy to bylo jako přes kopírák…

Na závěr tohoto zamyšlení mám pro vás opět úkol. A byl bych rád, kdybyste nečetli dále, dokud se nad ním alespoň nezamyslíte. Zkuste si analyzovat, čím vším ztrácíte důvěru u svého dítěte. Máte-li malé nemluvňátko, vyhodnoťte si, jak často jste naštvaní, podráždění, otrávení. Pokud máte puberťáka, představte si, jak často ho kritizujete, soudíte, okřikujete, penalizujete, něco mu zakazujete atd. Bylo by dobré, kdybyste si své myšlenky zapsali.

Shrnutí úvodních zamyšlení

Milí čtenáři, věřím, že máte za sebou několikeré zamyšlení nad tím, jak dalece funguje vaše rodina, jak jste v souladu nebo v nesouladu v otázkách výchovy, jak dalece děláte věci, které berou důvěru vašich dětí. Někdo z vás si možná říká: „Super, doma mi to funguje.“ Někdo si možná říká: „Doma mi nefunguje téměř nic a co s tím mám dělat?“

Od toho je právě tato kniha. Úvodní zamyšlení zde byla zejména proto, abyste si mohli zapřemýšlet nad tím, jestli by u vás doma nebylo dobré něco změnit. Člověk, který vnímá to, co dělá špatně, je schopen s tím něco udělat. Naopak ten, kdo si myslí, že dělá všechno dobře, nemá jediný důvod dělat změny a jen obviňuje ostatní kolem sebe: tedy partnery, rodiče nebo vlastní děti.

Jenže cílem této knihy není nikoho vinit či soudit, ale naučit se vnímat principy výchovy dětí, které fungují; vnímat svůj vlastní vliv na to, jaká je doma atmosféra, a porozumět změnám, které mohu udělat, aby se rodina chovala jinak, a tím pádem aby se změnilo chování mých dětí. Důležité je, že v každém věku dítěte lze udělat změny, jen to chce čas. Ať už máte ročního, dvouletého, desetiletého, nebo pětadvacetiletého potomka, dospělého člověka, i tam jste schopni udělat změny. A pokud jste nyní rozladěni z toho, co jste si uvědomili o svém působení na děti, hlavně si nic nevyčítejte. Protože to, že děláme něco špatně, je jen výsledek vlastního životního příběhu nebo toho, že jsme neměli podmínky dělat to lépe.

CO BYCHOM MĚLI VĚDĚT o výchově dětí

Máte doma opičku?

Mám pro vás jedno zamyšlení. Představte si malé děťátko jako malou opičku. A proč jako opičku? Protože se savci mimo jiné dělí do tří skupin podle toho, jak se chovají mláďata po narození. Jedna skupina jsou běhavci, což znamená, že mláďata jsou schopna během pár minut či hodin po narození vyběhnout. Mají již vyvinuté smysly a srst. Od narození se potulují kolem své maminky. Která skupina savců vás napadá? Sudo- či lichokopytníci, ovce, koně, žirafy atd. Když se podíváme na lidské miminko, je nám jasné, že hned tak nevyběhne.

Druhá skupina savců jsou hnízdoši, což jsou savci, kteří se většinou rodí ve větším počtu a jsou nahňácaní jeden přes druhého, tlačí se ke své mamince a chtějí si najít místo, kde by se mohli napít. Nemají ještě vyvinuté některé smysly, navíc když maminka odejde pro potravu, jsou velmi tiší, aby k sobě nepřilákali predátory. Jakmile se maminka vrátí, začnou se intenzivně ozývat. Napadají vás savci, kteří sem patří? Např. hlodavci, kočky, psi atd.

A pak je třetí skupina savců, nošenci. Ti jsou specifičtí tím, že jejich malá mláďátka mají od narození bytostnou potřebu být nošena a nošena jsou. Tělo matky je pro ně zóna bezpečí, ze které postupně objevují svět. Tzn. všechny ty opičky, lidoopičky a člověk. My do této skupiny patříme. Jedno ze specifik těchto mláďátek spočívá v tom, že když nejsou v tělesném kontaktu, dávají hlasitě najevo svou nespokojenost pláčem i křikem.

Malé miminko tak bytostně potřebuje být v kontaktu se svou maminkou, potřebuje cítit její teplo, její dotek, něhu, pozornost už jen tím, že jsou tělo na tělo. Pláč je v první fázi života jedním z hlavních komunikačních nástrojů malých dětí. Dávají jím najevo, že se něco děje jinak, než by mělo. A zatímco čtyř-, pěti- či šestileté dítě už dovede pláčem manipulovat, aby něčeho docílilo, čerstvě narozené miminko pláče vždy v situacích, kdy je něco špatně a ono to vnímá. Buď ho něco bolí, nebo je mu zima či teplo, ale v drtivé většině případů reaguje na to, že je něco špatně u nás, dospělých. Miminka pláčou nejen tehdy, když nejsou ve fyzickém kontaktu, ale i tehdy, když z maminky cítí jakýkoli druh neklidu. Takže je-li maminka podrážděná, ve stresu, nešťastná, úzkostná, ve vnitřním napětí, vždy to může vést k pláči dítěte. Do toho se přidá naštvané okolí (manželé, sourozenci), to maminku vystresuje ještě více, a miminko tak může plakat i nepřetržitě několik hodin. Problém je, že mnoho rodičů nevnímá tyto souvislosti a vinu dávají malému dítěti, místo aby řešili svůj vlastní neklid a nepohodu. Kolikrát už jsem na konzultacích slyšel výroky o tom, jak se narodilo plačtivé děťátko, a až po následujících rozhovorech si maminky začaly uvědomovat, kolik napětí v nich tehdy bylo.

Každému rodiči na svých seminářích či osobních konzultacích říkám, že miminko je nejgeniálnější detektor naladění člověka a dokáže rychle vycítit, jestli doma pohoda je, nebo není. Rodiče, kteří v sobě pohodu nemají, pak své napětí automaticky převádějí na malé dítě, které se mu bohužel začne bránit všemožnými způsoby.

V rámci svého samostudia často koukám do kočárků a pozoruji, jak maminky oblékají malé děti, a mnohdy se skutečně nestačím divit. Jsou letní měsíce a miminka mají na sobě ponožky, čepečky, nejrůznější oblečení a pak ještě peřinku. A křičí jako o život, zatímco maminka debatuje s prodavačem nebo svou kamarádkou, místo aby měla nahé děťátko na své kůži. Ve svých přednáškách maminkám často opakuji, aby nosily svá miminka, jak je to jen možné, aby s nimi byly v kontaktu, držely je v objetí a doma využívaly co nejvíce kontakt kůže na kůži. Kůže je totiž největší orgán našeho těla a dítě v prvních týdnech života potřebuje cítit bezpečí, které mu tento kontakt umožňuje.

Jenže pokud ho zabalíme do všech možných i nemožných hadříků, čepiček, ponožek a botiček, nemá moc možností kůží cokoli vnímat. Proto je mnohem lepší dát si miminko na sebe, aby bylo co nejklidnější. Jen se zamyslete nad tím, jak se cítíte, když se nazí obejmete s někým, s kým je vám dobře. Jaký prožitek máme, když jsme v objetí s milovanou osobou? Cítíme klid, bezpečí, uvolnění a mnoho dalších prožitků. Z těchto a mnoha dalších důvodů malé děťátko bytostně potřebuje objetí a kontakt rodičů. Realita bývá bohužel opačná. Dáváme děti do kočárků, do postýlek, které vypadají jako klícky. Separujeme děti v jejich pokojíčcích, abychom měli čistě sobecky čas sami pro sebe, a vymlouváme se na to, že nemůžeme s miminkem spát, protože bychom druhý den nemohli fungovat. Taky jsem slyšel rodiče, kteří se hájili tím, že dětem to takto vyhovuje. Čím více let pracuji s dětmi, tím jednoznačněji si dovolím otevřeně říci, že dát dítě někam do pokojíčku je úplně proti principům přírody. Separovat miminko vždy vyvolává širokou škálu obranných mechanismů, které mohou dítě negativně ovlivňovat po celý život. Každý rodič by měl mít na paměti, že malé dítě potřebuje kontakt s maminkou, a když ho separujeme, automaticky vytváříme nedůvěru. Moc bych si přál, aby si každá maminka uvědomila, že je plně zodpovědná za štěstí svého dítěte, za to, že se dítě narodilo. Když už je dítě na světě, je potřeba mu věnovat plnou pozornost, protože přesně tu děťátko potřebuje.

Nyní mám pro vás další tip k zamyšlení. Zkuste odteď začít vnímat pláč malých dětí úplně jinou optikou. Když uvidíte plačící dítě, ať už svoje, nebo cizí, zkuste si položit otázku: „Na co mě teď upozorňuje? Co mu teď může vadit? Co ho teď trápí z mého chování či chování jeho rodičů? Trápí ho nedostatek pozornosti? Trápí ho, že leží v kočárku a není u své maminky? Trápí ho, že cítí špatnou náladu svých rodičů? Trápí ho, že není maminka dostatečně laskavá a vřelá?“

Maličké děti mají ke svému pláči vždy konkrétní důvod a rodiče, kteří jsou vnímaví, pláči svého dítěte časem porozumějí. Ostatní by se to měli naučit a nebrat dětský pláč jako danost a jeho osobnostní rys.

Dítě je zrcadlo naší pohody

Proč jsou malé děti podrážděné, když nevidíte důvod? Ve své praxi už jsem slyšel mluvit hodně maminek, které si stěžovaly na své děti. A jen z výrazu tváře a energie, jakou maminky vyzařovaly, bylo zřejmé, že miminka měla svůj důvod. Dá se říct, že malinké dítě je detektor energie nebo nálady. Je to přímá úměra – čím víc je rozhozená maminka, tím víc je rozhozené miminko. A začíná se roztáčet začarovaný kruh, který krásně demonstruje příběh mé klientky.

Jednou přišla na konzultaci maminka s malou holčičkou v kočárku a hned od začátku našeho setkání spustila: „Pane Studničko, já to nemůžu vydržet, to nejde vůbec zvládnout, ona furt řve, brečí, vidíte… Zase je neklidná, pořád, ať dělám, co dělám, tak u toho vříská. Já vůbec nevím, jak to mám zvládnout.“

Dáma takto pokračovala s kadencí kvalitního kulometu a já už po pár minutách začal cítit obrovské napětí. Řekl jsem jí, že jsem dospělý muž, který už dokáže pracovat se svým naladěním, a přesto mám problém ustát její energii, která ve mně vyvolává čím dál větší napětí. Takže jak to může zvládnout ta malá holčička? Sotva jsem skončil popis toho, co vnímám, paní začala plakat a popisovat mi svou životní situaci, ve které hrály roli alkohol, ztráta práce jejího partnera, nekvalitní vztahy s rodiči apod. Byl to smutný a bolestivý příběh. Každopádně bylo zřejmé, že má klientka měla svůj příběh a svá témata, která jí neumožňovala být laskavou, veselou maminkou. Její naladění pak silně ovlivňovalo malou holčičku, která v její blízkosti plakala a plakala. To přivádělo maminku k naprostému zoufalství a bezmoci, čímž se její stav ještě více zhoršoval. Rozhozená maminka tak působila na holčičku a rozhozená holčička ovlivňovala svou maminku. Tento začarovaný kruh může rozmotat jedině maminka změnami ve svém životě, malé dítě toho zákonitě není schopno.

Když už máte malé děťátko, je naprosto klíčové, abyste začali pracovat sami se sebou a naučili se zacházet se svým naladěním. Žádné dítě na světě si nezaslouží v prvních letech svého života napětí a křik. Má klientka naštěstí chtěla celou situaci změnit, začala využívat pravidelné konzultace, do toho plnila úkoly v online kurzech, které jsem jí doporučil. Výsledek byl velice dojemný. Maminka udělala řadu životních změn, nastěhovala se ke své sestře, kde měla velkou podporu. Celkově se uklidnila, což ovlivnilo chování její dcerušky, která přestala být plačtivá a začala se postupně chovat jako zdravé, radostné dítě.

Úkol z této kapitoly zní jasně. Zkuste následující tři dny sledovat svou náladu, kterou automaticky působíte na své okolí. Snažte se být tři dny přítomni sami v sobě, vnímejte, jak působíte na druhé, a vše si zapisujte do deníčku. Zastavte se několikrát v průběhu dne, uvědomte si, jak jste naladěni, a napište si, jak se cítíte. Jednoduše, ve zkratkách. „Cítím se špatně. Jsem naštvaná. Jsem otrávený. Je mi hezky. Mám dobrou náladu. Cítím se dobře.“ Dělejte si jen tyto krátké zápisky, sledujte se několik dní a vnímejte, jak působíte na své okolí a hlavně na svoje děti. Uvidíte, jak velkou moc máte ovlivňovat ty, na kterých vám nejvíce záleží.

Dítě totiž vždy reaguje na energii dospělých.

Princip 3 na 1

Tato kapitola je směrována k maminkám a tatínkům, kteří intenzivně pečují o své děti. Často se totiž setkávám s tím, že mi zejména klientky říkají, že už nemůžou. Že chtějí všechno dokázat zvládnout – dítě, domácnost, připravit jídlo, vyžehlit, vyprat a ještě potěšit manžela… Jenže tento kolotoč je příliš pro jednoho člověka, který chce být zároveň laskavým rodičem pro své dítě. Malé miminko totiž potřebuje plnou pozornost, takže operativní věci, které jsem zmiňoval, se dají dělat v čase, kdy spinká. Pokud máme jedno dítě, jakž takž by se to ještě dalo, ale pokud k tomu máme doma tříleťáka, začíná emoční rodeo…

Miminko spinká, maminka chce něco udělat v domácnosti, do toho tříleťák vyžaduje plnou pozornost. Maminka se dostává do napětí, tříleťák zvyšuje obrátky svého nesouhlasu, do toho se budí miminko a pláče. Maminka pění, plačící dítě nejde zastavit, tříleťák provokuje, křičí, válí se po zemi… Doma nepořádek, manžel se za chvíli vrátí z práce. Znáte obdobný obraz?

Píšu to proto, abychom si uvědomili, že nejsme roboti. Nejde sedět na dvou židlích najednou. Buď budu budovat vztah k dětem a udržovat jejich důvěru, čímž hodím na druhou kolej domácí práce, nebo budu stavět na vedlejší kolej děti a prioritou bude pořádek, úklid a další nedůležité procesy. Pokud totiž musím soustavně řešit nákupy, vaření, uklízení, úřady, chystání věcí pro partnera a celou řadu jiných záležitostí, automaticky nemohu mít dostatek energie pro svoje dítě nebo děti. Toto je fenomén, který si spousta maminek vůbec neuvědomuje; a co je horší, neuvědomují si to ani mnozí tatínkové, kteří přijdou z práce domů a ptají se své ženy při pohledu na nepořádek doma: „Tak co jsi celý den dělala?“

Na konzultacích jsem mluvil se ženami, který mi popisovaly, že by v tu chvíli vzteky vybouchly, jiné zase cítí totální vyčerpání a bezmoc. Která z vás, milé čtenářky, jste po příchodu manžela z práce slyšela podobnou větu? „Vždyť jsi jen s dítětem, tak co řešíš? Vždyť nemáš nic na práci!“ Ano, mnozí muži, se kterými mluvím, mají velmi zkreslenou představu o tom, co to znamená věnovat se dítěti. A mají tak dojem, že žena nemá nic na práci. Přitom právě výchova dětí je ten nejzodpovědnější úkol, který člověka v životě může potkat, protože dítě se učí každou vteřinou, vnímá, vyhodnocuje, a když jsme zaměřeni na jiné věci, dítě je automaticky v napětí a dává nám to najevo.

Kdysi jsem byl na přednášce o domácím vzdělávání, během níž vystoupil pán, odborník na gerontologii, což je vědní obor zaměřující se na stárnutí a stáří. Říkal, že domovy důchodců jsou odměnou za školky a školy, protože v klíčových životních obdobích dítěte s ním trávíme velmi málo času. To, jak se děti chovají v pozdějším věku ke svým stárnoucím rodičům, je daň za to, jak se k nim rodiče chovali v jejich dětství. Pokud jsou pro nás nažehlená košile, uklizená kuchyň a teplá večeře důležitější než čas strávený s dítětem, vždy se nám to vrátí zpět v negativní podobě.

Jednu dobu ke mně docházela klientka, která se starala o dvě děti, byla v rozvodovém řízení a rodiče měla přes půl republiky. Byla vyčerpaná, prožívala velkou únavu a špatně spala. Její naladění se logicky projevovalo na jejím přístupu k dětem, který nebyl úplně laskavý a přívětivý. Často na děti křičela, pak zase propadala výčitkám a pocitům bezmoci. Když jsem se jí ptal, kdo by jí mohl pomáhat, řekla, že nikdo. Jenže pak jsem se začal ptát na sousedy, kamarádky, lidi v okolí, maminky dětí ze školky… Moje klientka si napsala seznam všech osob, které by jí mohly občas potenciálně vypomoci s dětmi. Byl jsem překvapený z toho, jak rychle pak svůj seznam převedla do praxe. Jednou za čtrnáct dní jí pomáhala paní sousedka, 65letá důchodkyně, která byla pořád sama. Jednou za měsíc si začala s jednou maminkou ze školky střídavě brát děti na víkend. A také se domluvila se svou maminkou, že bude jednou za dva měsíce jezdit na týden pomáhat. Netrvalo ani čtvrt roku a má klientka už se necítila být na všechno sama. Stačilo si jen o pomoc skutečně říct…

A proto mám pro vás úplně stejný úkol. Zkuste si napsat seznam svých přátel, lidí ze svého okolí, kteří by vám mohli pomoci. Pokud máte fajn vztah s maminkou, tetou nebo tchyní, řekněte si o pomoc. Pokud máte kamarádku, která bydlí kousek a má děti, začněte spolupracovat. Pokud máte fajn sousedy, začněte se s nimi přátelit a řekněte si o pomoc. Vaše dítě to ocení a vy budete mít více času sami na sebe.

Radosti a starosti uspávání

Na závěr této kapitoly chci říct poslední větu: Maminky, tatínkové, babičky, dědečkové – spěte se svými dětmi v jedné (velké) posteli, protože to je to nejlepší, co můžete udělat pro budování svého vztahu, a je to velmi přirozená součást každodenního života.

Když ty můžeš, tak já také

Mami, tati, až vyrostu, budu jako vy

Jak si maminka samoživitelka najde mužský vzor

Zlobení jako šance na změnu

Můj dům, tvůj hrad

Návod na plačící dítko

Takto vážně ne.

Tak ještě jednu lžičku za tatínka

Vezmi si tu čepici!

Je školka potřeba?

Socializace dětí

Tatínek v rodině

Proč je důležitá maminka

Muž a žena: principy a rozdíly

Hierarchie mužů a žen