Hvězdy fotbalového hřiště
Lewandowski

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Harry Coninx

Hvězdy fotbalového hřiště - Lewandowski – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tato kniha je beletrizovanou biografií popisující některé z klíčových milníků dosavadní kariéry Roberta Lewandowského.

Některé události zde popsané jsou založené na představivosti autora a pravděpodobně zcela neodrážejí to, co se skutečně odehrálo.

This edition is published by arrangement with Ransom Publishing Ltd.

© 2020, Ransom Publishing Ltd.

Translation © Petr Jiříček, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-253-5242-7

ISBN e-knihy 978-80-253-5254-0 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-5255-7 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-5253-3 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Pro Daisy, která z téhle knižní série udělala to, čím je (aniž by vůbec chápala podstatu a základy fotbalu).

1

Třetí double

Květen 2019, Olympijský stadion, Berlín, Německo
Bayern Mnichov versus RB Lipsko

Když hlasatel přečetl další jméno na soupisce Bayernu Mnichov, Olympijský stadion v Berlíně zaplnil ohlušující jásot.

„Číslo devět – ROBERT LEWANDOWSKIIIII!“

Robert seděl v šatně, poslouchal, jak dav křičí jeho jméno, a usmíval se.

Čekalo ho finále poháru DFB-Pokal a Robertovi se tím naskytla příležitost k zisku třetího ligového a pohárového doublu. Přesto se cítil naprosto v pohodě.

„Takže pokud vyhrajeme, dalo by se říct, že budeš mít doublový hattrick,“ uvažoval nahlas Kingsley Coman, zatímco si natahoval štulpny.

Robert se na mladou francouzskou hvězdu a spoluhráče v útoku usmál.

V tříčlenné formaci je bude doplňovat záložník Serge Gnabry. Robert vrhl pohled na místo, kde mladík seděl – bokem od zbytku týmu. Mělo to pro něj být první finále a Serge byl celý den zticha.

„Jsi nervózní, Sergi?“ zeptal se ho.

„Trochu,“ řekl Serge a nejistě podupával v kopačkách.

„To nemusíš,“ odpověděl Robert a pokrčil rameny.

To uklidnění bylo tak chabé, že si Serge nemohl pomoct a zasmál se. Potom k Robertovi vzhlédl.

„To se ti lehko řekne. Ty jsi Robert Lewandowski! Nejspíš jsi dal vítězný gól v každém finále, do kterého jsi nastoupil!“

Roberta pokaždé dokázalo pobavit, když si o něm lidé mysleli, že byl vždycky superhvězda.

„Prostě pojďme na hřiště a užijme si to,“ odpověděl s uklidňujícím úsměvem, než se sám začal psychicky připravovat na zápas.

Bayern se měl utkat s týmem RB Lipsko – mužstvem plným špičkových hráčů, které ho v Bundeslize celou sezonu nahánělo. Robert si z toho ale nic nedělal.

Manuel Neuer se postavil a vydal se ke dveřím šatny. „Vyhráli jsme ligu, kluci. Teď pojďme ven a vyhrajme i pohár!“

Robert naklonil hlavu ze strany na stranu, protáhl si krk a následoval kapitána. Byl plně odhodlaný vrátit se zpátky do šatny s medailí kolem krku.

Během pár minut zápas začal a Bayern se hnal kupředu.

Po půl hodině hry se na čáře podařilo uvolnit Davidu Alabovi, který se chystal poslat centr do pokutového území.

Robert si naběhl do prázdného prostoru, počkal na míč a pak ho hlavou chladnokrevně poslal do sítě.

GÓÓÓL!

Bylo to 1:0! Robert se rozběhl k fanouškům, kteří znovu začali skandovat jeho jméno, pak se otočil přes rameno a usmál se na své spoluhráče. Skóroval už v bezpočtu finálových zápasů, ale tyhle okamžiky se mu nikdy neomrzely.

„Co jsem ti říkal?“ zakřičel mu do ucha Serge, když ho konečně dohonil. „Jsi Robert Lewandowski!“

Zápas pokračoval v rychlém tempu a Robert z útoku sledoval, jak Bayern spoléhá na svého zkušeného brankáře Manuela, který vytasil řadu prvotřídních zákroků a držel tak pro svůj tým jednogólový náskok.

Robert věděl, že potřebují přidat druhý gól, pokud chtějí zápas rozhodnout.

Potom, jako by četl Robertovy myšlenky, vyvezl Kingsley míč do pokutového území a vypálil do horního růžku branky.

GÓÓÓL!

Robert vyskočil do vzduchu, nadšený z výkonu jejich mladého křídla. Byl si jistý, že dva góly ke zpečetění vítězství budou stačit, ale vnitřně začínal vnímat i jiný, jemu tak dobře povědomý pocit – pocit, že ve vzduchu visí další gól.

Když do konce zápasu zbývalo posledních pár minut, míč se rozletěl daleko dopředu a Robert uviděl příležitost. Rozeběhl se za ním, setřásl lipského obránce a prorazil si cestu. Bylo to jeden na jednoho.

V téhle situaci byl snad už tisíckrát a věděl, že může zakončit mnoha způsoby. Brankář se rozeběhl proti němu, takže Robert jen lehce podebral míč, aby přes něj přeletěl.

GÓÓÓL!

Byl to jeho čtyřicátý gól v sezoně. Robert se rozběhl naproti jásajícím fanouškům a tentokrát přeskočil bariéru z reklamních panelů, aby si mohl jejich bláznivou radost vychutnat pořádně zblízka.

Závěrečný hvizd z píšťalky rozhodčího potvrdil vítězství Bayernu 3:0. Získali double – a Robert završil svůj doublový hattrick.

Oslavy na hřišti po zápase byly elektrizující. Robert často ani netušil, kdo ho objímá a gratuluje mu, pak ale uslyšel dobře známý hlas.

„Lewy!“

Otočil se a uviděl, jak se k němu blíží Arjen Robben. Tohle finále bylo pro zkušeného záložníka posledním zápasem za Bayern, proto přišel Roberta pořádně obejmout.

„Dokázal jsi to – máš rekord za nejvíc gólů v pohárových finále!“ křičel Arjen.

Robert jen pohodil hlavou a vzhlédl k nebi, jako to v podobných situacích dělával. Pro to, jak se cítil, neexistovala slova. Věděl jen jedno – chtěl, aby to nikdy neskončilo.

Když začal slavnostní ceremoniál a předávání medailí, Robertova tvář byla jeden velký úsměv. Sledoval, jak Manuel zvedá trofej vysoko k nebi, jak nekonečné zástupy fanoušků Bayernu mávají vlajkami a jásají.

Věděl, že většina lidí nazve tenhle okamžik vrcholem jeho kariéry. Stal se rekordmanem mezi útočníky, byl klíčovým hráčem jednoho z nejlepších klubů na světě a vyhrál hromadu trofejí…

Robert však nebyl „většina lidí“. Viděl to tak, že stále ještě nedosáhl vrcholu, a měl do budoucnosti velké plány.

2

Paní Lewandowská

Květen 1998, Robertova základní škola,
Lešno, Polsko

Robert tam jen tak stál a znuděně rýpal špičkou boty do země.

Jako vždy byl první, kdo se převlékl do sportovní soupravy, a teď čekal před tělocvičnou, než se převlékne a připraví zbytek třídy.

Povzdechl si a rozhodl se udělat několik cviků, aby se rozehřál. Opravdu se nesnažil převlékat rychleji než ostatní děti, ale nechtěl prostě promarnit ani jedinou vteřinu z hodiny tělocviku. Byl to jeho zdaleka nejoblíbenější předmět a dnes se navíc měli věnovat jeho nejoblíbenějšímu sportu – fotbalu.

Robert však měl při tělocviku jednu obrovskou nevýhodu. Učitelkou tělesné výchovy byla… jeho máma.

Zpočátku mu to připadalo jako ta nejtrapnější věc na světě. Robert si byl jistý, že mu vynadala častěji než kterémukoliv z jeho spolužáků, jen aby dokázala, že ho neprotežuje. Často to pak večer doma končívalo hádkami.

„Všimla jsem si, Roberte, že neposloucháš,“ křikla na něj jeho máma Iwona po první společné hodině, když odpoledne vyběhl schody domů. „Vypadal jsi, jako bys byl někde v říši snů,“ dodala, ale zdála se spíš zneklidněná než naštvaná.

„Taky že jsem byl,“ vypálil Robert. „Představoval jsem si, že hraju zápas za polskou reprezentaci!“ S těmi slovy za sebou zabouchl dveře od pokoje.

Robertův táta Krysztof, který hádku poslouchal zdola, se nad jednáním svého syna pousmál. V jeho věku byl úplně stejný.

Postupem času si Robert na to, že ho učí jeho máma, zvykl. Někdy z toho měl dokonce radost, i když nesnášel, že jí musí před ostatními říkat „paní Lewandowská“.

Sama byla ve sportu opravdu dobrá – hrála dřív profesionálně volejbal – a Robert věděl, že její znalosti a zkušenosti mu můžou pomoct dostat se na stejnou úroveň ve fotbale.

Myslel na to, když sledoval, jak máma vyhání z šatny poslední opozdilce a ukazuje jim, aby se vydali na školní hřiště.

Doma o tom určitě ještě uslyší.