Ela v zemi trollů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Michaela Fišarová

Ela v zemi trollů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Albatros

© Albatros, 2021

© Michaela Fišarová, 2021

Illustrations © Jitka Petrová, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-00-06297-6

ISBN e-knihy 978-80-00-06300-3 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-06301-0 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-06299-0 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

1. Kufřík

Dneska jsem se rozhodla, že si budu psát deník.

Nebude ale takový, jaké obyčejně deníky bývají. Bude to totiž holčičí cestovatelský deník. Holčičí proto, že jsem holka, a cestovatelský proto, že často cestuju. Cestuju tak moc, že občas musím jezdit i někam, kam vlastně ani moc nechci.

Můj tatínek je fotograf a spisovatel. A protože vydává fotografické a cestopisné knihy z celého světa, pořád se přesouváme z místa na místo. Doma jsme vždycky jenom chvíli.

Tátu cestování moc baví. Mě někdy jo a někdy zase vůbec ne. Mamince, která je překladatelka z angličtiny, je to asi jedno. Říká, že překládat se dá všude.

Nechce se mi někam jet třeba právě teď. Zase si musím úplně všechny své důležité věci zabalit do jednoho malého kufříku. Je fakt pidi pidi pidi malý. Je to takový ten, co se může vzít do letadla. Takže prostě mrňous!

„Eliško, neber hlouposti,“ pohlédla maminka dolů na obrovskou haldu věcí a malý otevřený prostor vedle té haldy.

Ten malý prostor byl můj kufřík a ta veliká halda věci, které bych si nutně, ale opravdu nutně potřebovala vzít s sebou!

Pět plyšáků je možná hloupost, přemýšlela jsem a dala je na stranu.

„Na Islandu jsou skřítci-trollové, tam plyšáky nepotřebuješ!“ zasmál se tatínek, který prošel kolem. „A na rozdíl od tvých plyšáků jsou trollové opravdoví.“

„Dá se s nimi bavit?“

„Nedá, schovávají se před lidmi. Ale Islanďané na ně věří. Když budeš pozorná, možná nějakého na ostrově zahlédneš.“

Přemýšlela jsem nad tím, že se pokusím být strašně moc pozorná, protože trolla bych teda vidět opravdu chtěla!

Dnes večer totiž odlétáme na Island, což je hodně studený a zároveň i hodně horký ostrov v Atlantickém oceánu. Je to ostrov mezi Evropou, kde bydlíme my, a Amerikou. Studený je proto, že je tam prý pořád chladno a veliké ledovce, a horký proto, že tam jsou sopky a spousta vařící vody, která vytéká na povrch. Brrrr!

„Je teď na Islandu teplo?“ zeptala jsem se maminky.

„Ne. Na Islandu je zima, vítr a bláto,“ odpověděla a dlouze se zadívala na tatínka.

„I teď v létě?“

„I teď v létě,“ řekla zase maminka a tatínek zavřel knížku, kterou si na klíně začal prohlížet, zatímco maminka dobalovala poslední věci, a prohlásil: „Je to jeden z nejkrásnějších ostrovů na světě, bude se vám tam líbit, uvidíte.“

Ze všech plyšáků nakonec poletí tedy jen plyšový pejsek, který se jmenuje PEJSEK. Od malička s ním spím v posteli a mám ho i teď, i když už jsem větší.

Do kufříku jsem dala ještě tři moje oblíbené knížky, sponky, gumičky, náušnice, prstýnky, náramky a srdíčka na krk a dva voňavé julení loje. (Vím, že to slovo je jelení, ale říkala jsem tomu tak, když jsem byla hodně malá a už to těm lojům zůstalo.) Taky krémy. Jeden, co voní jako malina a druhý s vůní broskve. A pak jsem taky vzala hlavolam, kam se skládají takové barevné kuličky, karty, pexeso a omalovánky mandaly. Přihodila jsem ještě menší míč a několik prázdných sešitů na psaní. A pak taky krabici s postavičkami králíků a ježků. Tu sbírku už mám několik let a bez těchto bytůstek se nikam nehnu! Ani na Island! Nakonec jsem na to všechno položila dvě sukně z průhledné krajky, které jsou poseté drobnými kytičkami, a maminka mi je do velkého kufru nezabalila, protože tyhle hadříky, jak říká, nepovažuje za oblečení.

„Nezapomeň na pastelky,“ ozvalo se z kuchyně.

Vzala jsem si teda rovnou dvoje, protože do deníku budu přece malovat obrázky a k tomu pastelky fakt potřebuju. A dala jsem tam taky nůžky a lepidlo.

„Nůžky do letadla s sebou mít nemůžeš,“ vytáhla je maminka. „Ty by ti sebrali! Na palubu do letadla nesmíš brát nic ostrého.“

Odnesla tedy nůžky do velkého kufru, kde mám od mamky sbalené učení, boty a oblečení.

Dovnitř se ještě vešla krabička s polodrahokamy. Jen tak tak, ale vešla.

„Na Islandu si nasbíráš spoustu jiných hezkých kamínků,“ sklonil se nade mnou tatínek. „Tohle nech doma.“

Vytáhla jsem tedy krabičku s kameny, ale jeden maličký zelený vltavín, ten nejúžasnější ze všech úžasných, co jsme s maminkou koupily za mých našetřených tři sta padesát korun, jsem přece jen vyndala z krabičky a strčila ho do malé kapsičky na straně.

V kufříku byly pořád ještě mezírky, do kterých se nakonec vešel i hopík, sliz a větší červenohnědý kámen jaspis, zelená taštička s bílou kopretinou na poklady a modrý hřebínek se stříbrnými perličkami.

Nakonec jsem vytáhla pastelky a nakreslila islandskou vlajku. Modrou, s červenobílým křížem. A taky jsem namalovala sebe s deníkem v ruce, připravenou na cestu.

Nesmím na ten deník zapomenout, napadlo mě, když jsem dokreslila obrázek. Vložila jsem ho dovnitř a zavřela víko kufříku.

V deníku zůstalo i malé místo pro někoho, kdo by si sem chtěl třeba nakreslit věci, které by si s sebou vzal, kdyby letěl na dlouho někam na ostrov, stejně jako já.

Je samo sebou, že do knížek se nikdy nekreslí, ale tohle přece není nějaká obyčejná knížka, ale neobyčejný cestovatelský deník, kde je to dovoleno!

2. Letíme

Držím deník a píšu. Pode mnou jsou světla nějakého velkého města. A pak už nic. Tatínek říká, že teď už letíme přes moře.

Kreslím naše letadlo. Jen tužkou, protože pastelky mám nahoře v kufříku a maminka s tatínkem se nechtějí pořád zvedat. Takže když bude můj cestovatelský deník v budoucnu někdo číst, klidně to letadlo může vybarvit.

Zívám.

Deníček mi vypadává z ruky na zem.

Tatínek ho sebral.

„Elo, vstávej,“ hladila mě maminka, která mi dost často říká Elo namísto Eliško, po ruce. Mžourala jsem a nechápavě se rozhlížela kolem sebe. „Budeme přistávat v Keflavíku.“

Nazula jsem si boty, které jsem na začátku letu skopla z nohou.

„Kde budeme přistávat?“

„V Keflavíku, to je větší město, ve kterém je na Islandu mezinárodní letiště.“

„Budeme v tom Keflavíku bydlet?“ zeptala jsem se spíš proto, abych si zkusila říct to srandovní Keflavík. Možná tam žijí trollové.

„Ne, pojedeme ještě autem na farmu,“ pohladila mě znovu maminka a zívla.

Nemám ráda přistávání! Zabořila jsem hlavu do tatínkova ramene. Pak jsem se ale rozčíleně zase probrala.

Za oknem bylo světlo!

„Mami, proč je za oknem světlo, když je noc?“ podívala jsem se udiveně na maminku.

„V létě je na Islandu pořád jenom světlo,“ řekl tatínek.

„I v noci?“

„I v noci.“

„A v zimě?“

„V zimě je zase skoro pořád jen tma.“

„I ve dne?“

„I ve dne.“

„Proč?“

„Protože jsme kousek od polárního kruhu a v létě tady sluníčko nezapadá. V zimě ale zase skoro vůbec nevychází.“

„Takže budeme chodit večer spát, když bude venku světlo?“ zeptala jsem se děsně překvapeně.

„Budeme,“ usmál se tatínek a já si zezadu do deníčku napsala velkými písmeny:

ISLAND JE PODIVNÝ OSTROV V SEVERNÍM MOŘI BLÍZKO POLÁRNÍHO KRUHU, KDE V LÉTĚ SLUNÍČKO NEZAPADÁ A V ZIMĚ ZASE NEVYCHÁZÍ. TAKŽE JE V LÉTĚ SVĚTLO I V NOCI A V ZIMĚ TMA I VE DNE. JO, A NA ISLANDU ŽIJÍ TROLLOVÉ, KTERÉ BUDU HLEDAT.

Letištní hala je studené místo. Je tu několik prosklených dveří, které se pořád samy otvírají a zavírají, jak jimi lidé prochází sem a tam. Brr, těmi dveřmi jde do haly pěkná zima. Dopadají na ně kapky deště a občas se do nich opře úplná vichřice. Všude za nimi je světlo, i když jsou tři hodiny ráno. U nás by byla touhle dobou hluboká tma.

„Pořádně tu profukuje, najdu ti bundu,“ říká mi maminka a já odkládám deníček a oblékám si bundu, ve které u nás v zimě lyžuju. A teď je přitom léto!

„Už by tady měl být,“ řekl tatínek a vyhlížel pána, u kterého budeme ubytovaní na farmě, a který by pro nás měl už brzo přijet. „Půjdu se po něm podívat ven.“

„Taky chci s tebou ven,“ zaprosila jsem.

Chtěla jsem se podívat na to světlo zblízka. Pevně jsem sevřela tatínkovu ruku, abych mu snad ještě neodletěla dřív, než se stačím vůbec setkat s trolly!

3. Na farmě

Po pár dnech jsem si zase vzala svůj deník a u snídaně chtěla napsat, co zrovna jím.

„Do takového cestopisu se nevypisuje, co má člověk každý den k snídani,“ utahoval si ze mě tatínek a chystal si své stativy a fotoaparáty. „Do cestopisu se píší zajímavé cestovatelské zážitky!“

„Jenže tohle není žádný tvůj cestopis!“ odsekla jsem. „Je to můj holčičí cestovatelský deník a můžu si do něj psát klidně i holčičí věci,“ rozzlobila jsem se a mrštila vztekle lžičkou od skyru na stůl. A pak jsem do svého deníčku namalovala, přímo před tatínkovýma očima, veliké srdce! Na protest!

Pastelky jsem ale měla nahoře v pokoji, takže je to vlastně jen obrys srdíčka, a kdo by chtěl, klidně do něj může namalovat, cokoliv chce!

A vůbec, nechtěla jsem psát o obyčejné snídani, chtěla jsem napsat o SKYRU. Ten na farmě často ráno snídáme a je to něco mezi jogurtem a tvarohem. Ale nechutná jako jogurt, možná spíš víc jako tvaroh. Je to prostě skyr, který na Islandu jedí všichni, protože se tady vyrábí. Nejraději ho mám s banánem.

A teď se podržte!

Na Islandu se pěstují banány! I tady v té zimě!

Na farmě mají veliké skleníky plné malých banánků. A taky rajčat a jsou tam i spousty jiné zeleniny a ovoce. Byla jsem se uvnitř jednoho toho velikého skleníku s mamkou a tatínkem podívat. Ty skleníky se vyhřívají párou, protože na Islandu je díky sopkám, které tady jsou, hodně horkých pramenů a páry. Takže Islanďané mají vlastně topení a energii zadarmo.

„Tak to mají dobrý,“ řekl obdivně tatínek, když jsme byli v tom skleníku.

„Trochu to tady smrdí,“ popotáhla jsem nosem.

„To je síra,“ řekl tatínek. „Někdy ti ji ukážu. Je to takový žlutý kámen, který vzniká právě díky sopečné činnosti. Ale nemusí to být jenom kámen. Je to prvek obsažený třeba i v horkých pramenech.“

„Já si raději za teplo zaplatím, než abych se musela bát výbuchu sopky,“ řekla maminka.

Já ale myslím, že se tady lidé sopek nebojí. Na jednu takovou vidíme přímo z farmy. Je sice ve velké dálce, ale když prý sopka začne soptit, žádná dálka není dost daleká.

Jmenuje se Hekla, což je opravdu velmi zvláštní jméno pro sopku. Ale moc krásné!

„Nerad bych, aby si někdy Hekla hekla,“ zasmál se tatínek, když jsme se dozvěděli její jméno.

Na farmě žije jedna holčička s klukem, a ti ze sopek určitě nemají strach, protože pořád běhají venku. Dokonce i v dešti! Kdyby se báli, jistě by byli pořád zavření uvnitř.

Ani já se sopek nebojím. Asi jenom maminka.

Můj pokoj je nahoře v patře. Stojí tam jedna dřevěná postel, na které spím, a veliká stará skříň, která při otevírání dost vrže. Do té skříně jsme s maminkou uložily všechno mé oblečení.

Pod oknem je malý stolek s židlí, který má pod deskou jeden veliký šuplík. Do šuplíku jsem si chtěla dát svoje poklady, ale maminka mi řekla, ať si tam dám učení, aby bylo po ruce. Musím se tu učit, protože až skončí letní prázdniny, nebudu tady na Islandu chodit do školy jako ostatní děti.

Na stole stojí veliká bílá lampa, která nejdřív nesvítila, ale tatínek mi do ní dal novou žárovku a už svítí. Potřebuju ji ale stejně jen tehdy, když mám v pokoji v noci zatažené závěsy, aby mi oknem dovnitř nepronikalo světlo. Na okno, co je u stolu, jsem si položila zelený vltavín a červenohnědý jaspis z mého kufříku.

Vedle postele je ještě jedna menší skříňka. Není to noční stolek, na to je moc vysoká. Visí nad ní veliké zrcadlo, ve kterém se vidím, jen když si stoupnu na židli. Do skříňky jsem si dala všechno ze svého kufříku, až na Pejska. Ten spí se mnou v posteli.

Pán, kterému tahle farma patří a u kterého jsme ubytovaní, se jmenuje Einar Gunnarsson. Ale neříká se mu pane Gunnarssone, protože tomu by se prý všichni Islanďané smáli. Říká se mu prostě jen Einare. Na Islandu se všichni oslovují jen křestními jmény. I když se skoro neznají! To je, viďte?

Příjmení Gunnarsson znamená Gunarův syn. Sson je totiž v islandštině syn.

Dost podobné, co? Syn a sson. To se lehce zapamatuje a člověk už umí první islandské slovíčko. Sson.

Einar Gunnarsson má ženu Svanu a dvě děti. Kluka a holčičku. Kluk se jmenuje Ketill Einarsson (Ketill, Einarův syn) a holčička Freyja Einarsdóttir (Freyja, Einarova dcera).

Dóttir je totiž islandsky dcera.

Ketill a Freyja – to jsou ty dvě děti, které pořád běhají venku. Někdy na ně koukám z pokoje. Chtěla bych za nimi jít, ale i když mě za nimi maminka posílá, bojím se.

Přece jen znám zatím jen dvě islandská slova. Takže je dost divný, abych přišla ven a uměla jim říct jen „sson a dóttir“.

Kdybych byla Islanďanka, jmenovala bych se Eliška Ondřejdóttir (Eliška, Ondřejova dcera).

Zapsala jsem si do deníčku barevnými pastelkami

Od teď se budu jmenovat takhle! Alespoň tady, dokud budeme na ostrově.

Pod tím barevným nápisem jsem nechala malé místo – kdyby si tam chtěl někdo třeba taky zapsat své islandské tajné jméno, tak může. Stačí jen napsat svoje křestní jméno a první jméno svého tatínka, které bude končit slovem dóttir – jako jeho dcera, nebo sson, jako syn. A jestli někdo tatínka nemá, klidně může napsat jméno maminky, to taky jde.

4. Freyja a Ketill

„Tak běž za nimi přece,“ pobídla mě maminka, když jsem zase koukala na Freyju a Ketilla z okna svého pokoje. „Nemůžeš tady být pořád sama,“ řekla maminka a stoupla si nade mě. Psala jsem zrovna zezadu do svého deníku:

NA ISLANDU SE JÍ SKYR. SKYR JE TAKOVÝ TROCHU TVAROH. ISLAND MÁ SPOUSTU SKLENÍKŮ A PĚSTUJÍ SE TADY BANÁNY, I KDYŽ JE VENKU ZIMA. PROTOŽE MÁ ISLAND HODNĚ SOPEK, JE TU V PODZEMÍ SPOUSTA HORKÝCH PRAMENŮ A PÁRY. TA PÁRA VYHŘÍVÁ VŠECHNY SKLENÍKY.

NA ISLANDU NEMAJÍ PŘÍJMENÍ. KAŽDÝ SE JMENUJE JEN SVÝM JMÉNEM, ZA KTERÝM JE NAPSÁNO JMÉNO TATÍNKA A JESTLI JE TO TATÍNKOVA DCERA NEBO SYN. JÁ SE JMENUJU ELIŠKA ONDŘEJDÓTTIR. (ELIŠKA, ONDŘEJOVA DCERA. MŮJ TATÍNEK JE TOTIŽ ONDŘEJ.) MŮJ PEJSEK SE JMENUJE PEJSEK ELIŠKASSON. (PEJSEK, ELIŠČIN SYN, PROTOŽE ŽÁDNÉHO TATÍNKA NEMÁ.) KDYŽ NĚKDO NEMÁ TATÍNKA, STEJNĚ JAKO PEJSEK, MŮŽE SI ZA SVOJE PRVNÍ JMÉNO KLIDNĚ NAPSAT JMÉNO SVÉ MAMINKY.

„A už toho mám dost,“ chytla mě maminka za ruku. „Vezmi si bundu, hned!“ poručila tak rozzlobeně, že se nedalo odmlouvat.

Přestala jsem psát.

Navlíkla jsem se do bundy a maminka mi narazila na hlavu čepici.

„Prší tam,“ pokusila jsem se ještě tu hroznou situaci zastavit, protože mi bylo úplně jasné, co chce maminka udělat!

„Nevadí,“ řekla jen a už mě táhla dolů po schodech a pak vystrčila ze dveří ven.

Ale co bylo na tom celém nejtrapnější – neodešla! Začala na Freyju a Ketilla mluvit anglicky. Nejdřív je pozdravila.

„Hello,“ řekla jim s úsměvem.

„Hello,“ odpověděli a zírali na ni i na mě.

Pak se jich zeptala, jestli si s nimi můžu hrát. HRÁT! Trapas!

„Can she play with you?“

Pokrčili rameny. Buď to znamenalo, že je jim to jedno, nebo že tomu Can she play with you nerozumí.

„Ela,“ řekla s úsměvem maminka a postrčila mě rovnou k nim.