Morčák Pip a spol.

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Kopecká

Morčák Pip a spol. – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno všem dětem,

protože dělají svět tak úžasným!

Od chumlu ke knize

Vážení čtenáři,

znáte to přísloví, které říká Ve dvou se to lépe táhne? Tak pokud bych měla napsat, kdo táhl práci na knížce, kterou držíte v rukou, dva prsty by mi rozhodně nestačily. Než knížka dofrčí do knihkupectví, nějaký čas jí trvá, než je na cestu důkladně připravená. Nejprve se narodí příběh. U nás doma se rodí ze společné práce. Padne první návrh, a to vypadá asi takto:

“Hele, mami, dívej na Chlupáče co dělá, on stojí za zadních!”

“Jo, mami, proč jsi vlastně ještě nenapsala knížku o morčeti?”

To bychom měli. Nápad. Následuje chumel, hlavní aktéři: máma a její dcery. A kdybyste nevěděli, co je chumel, tak to je něco takového:

“A bude mít šedou srst jako náš Chlupáč a čepičku na hlavě!”

“Bude chodit po dvou? Musí chodit po dvou!”

“Jeho panička bude princezna Ouželína a bude bydlet v mechovém království!”

“Co blbneš! To je pěkně pitomý jméno!”

“Není! Ema je pěkně pitomý jméno!”

“Ne, Zora je pěkně pitomý jméno!”

“Tak stačí, jste ve smyčce!”

“Mami, ale proč by to nemohla bejt princezna Ouželína? Nebo Hihi Mušličková?”

“Ne, Zoro!”

“Tebe se neptám, Emo! Mami, a co Pidižiži?”

Tak, tohle je chumel. Postupně se rozmotává a vyjasňuje, až je hotová taková trochu holčičí verze příběhu. Nastoupí taťka a porovná to po chlapsku, aby to také dávalo smysl, zkrátka vnese do příběhu řád.

Následuje čtení a oprava chyb, až si myslíme, že je text dokonalý! Tradá! Letí k velice důležité osobě, kterou je v tomto případě literární redaktorka, Míša Bystrá. A ejhle, tady je chybička! Vraťme se z obláčku na zem! Nyní je na řadě pokorné přijetí jejích připomínek a další čtení. Opravit, vymazat, připsat, ... Tak co, už? Už!

A nyní se příběh může rozletět dál. Ke korektorce, což je děsně chytrá paní, která opraví všechny neviditelné chyby. Netuším, jak to dělá, asi má na to nějaké speciální brýle! Budu si je muset také pořídit.

Dále je potřeba text příběhu pěkně srovnat na stránky, doplnit skvělými ilustracemi, vymyslet trefnou obálku, a celé to bambilionkrát zkontrolovat. Takže pokud bych měla zakončit tenhle odstavec příslovím, znělo by asi: Stokrát měř, jednou řež!

A nakonec je slušné poděkovat, proto díky všem kreativním, šikovným, chytrým a pozorným lidem, kteří tuto knížku přivedli na svět. Jejich práce je neocenitelná.

Vaše autorka

I.
Táta archeolog a máma botanička

Eda seděl u psacího stolu ve svém pokoji a do tenkého bloku zapisoval seznam věcí, které je potřeba zabalit k tetě Nadě na venkov. Konec tužky měl celý ohryzaný a tam, kde ještě nedávno byla vsazena oblá růžová guma, čněl pomačkaný plíšek se stopami Edových špičáků. Kdyby to viděla máma, zase by mu zahrozila, že si zničí své krásné zuby, a ještě ke všemu spolkne plechovou objímku a zadusí se. Jenže máma tu právě teď není.

Eda vyhlédl z okna do zahrady, kde se dva kosi na stromě hašteřili nad přezrálou třešní. Nastal červenec, začátek letních prázdnin. Prý, že letos už opravdu pojedou k moři. Jako rodina.

Eda vrazil tužku mezi zuby a zamyslel se. Červnové sluníčko mu překreslilo drobné světlé pihy na nose a tvářích na barvu liščí srsti, takže vypadal, jako by se v jednom kuse lehce červenal. Vlasy měl po spánku rozcuchané a z pravé tváře mu pomalu mizel červený otlak knoflíku od povlaku polštáře.

„Edíku, neviděl jsi tu velkou baterku?“ zavolal táta z předsíně, odkud se od brzkého rána ozýval rámus. „Byla ve skříni a už tam není.“

Eda schoval tužku pod blok a otočil se na židli směrem ke dveřím. „Neviděl tati. Já jsem ji nebral,“ křikl a doufal, že tátu nenapadne vtrhnout k němu do pokoje.

V tu chvíli se na podlaze ozvalo rychlé tiché cvakání, cupitání drobných nožiček s ostrými drápky. Byl to Pip, Edovo morče, které vyskočilo z pelíšku a namířilo si to ke svému člověčímu kamarádovi.

O morčatech se ví, že jsou to ohromně společenská zvířata. Milují svůj domeček, dokáží používat záchůdek a udržovat v kleci pořádek. Pip ale nemá rád klec, zbožňuje svůj klid a rozhodně nepoužívá záchůdek. Běhá si po Edově pokoji, okusuje nohy dřevěného nábytku, lenoší v závěsném plyšovém pelíšku a úplně nejraději sedí Edovi za krkem a permanentně se něčím cpe.

I tentokrát se Pip vysápal Edovi za krk, kde se usadil jako šedá chlupatá koule a šťouchal Edu pod ucho, aby upozornil na svůj hlad. Eda vyndal ze šuplíku psacího stolu pytlíček se slunečnicovými semínky a jedno Pipovi nabídl. Zatímco Pip mlaskal, čmáral Eda na okraj stránky jedním tahem domečky.

„Ještě se musím dojít rozloučit s mamkou,“ povzdechl si, sundal Pipa z ramene a naznačil mu, aby se vrátil do pelíšku. Pak si dlaněmi připlácl vlasy k hlavě, ale neposlušné pokroucené prameny se zkrabatily opět do pozice „právě jsem vylezl z postele“. Zhluboka se nadechl a vykročil z pokoje, ve včerejším tričku a kalhotách s prodřenými koleny.

V předsíni se táta zlobil s obrovskou krosnou, která přes množství věcí nešla zapnout.

„Edíku, sedni mi tady na to, já to zkusím víc stáhnout,“ zavelel táta a Eda se posadil na krosnu. Táta hekal a funěl, pral se s přezkou, až nakonec přeci jen uslyšel cvak. „Tak, povedlo se. Sláva!" utřel si z čela pot, posunul si prstem brýle s tmavě modrými obroučkami výš na nos a podíval se na Edu. Podrbal ho v rozcuchaných vlasech. „Jdeš za mámou?“

„Jo.“

Táta zkontroloval čas na hodinkách. „Dobře, tak sebou hoď. Za hodinu tě musím odvézt na vlak, abych stihl letadlo.“

„Jasně. Tak zatím čau.“

„Počkej, to jdeš v tomhle?“ ukázal táta prstem na děravé džíny a bezděčně si uhladil svou dokonalou béžovou košili.

„To je větrání,“ pokrčil Eda rameny a odešel.

Edova mamka pracuje v obrovském skleníku, kde zkoumá všemožné rostliny. Je botanička a zabývá se studiem léčivých bylin, jejich pěstováním, rozmnožováním, sušením, skládáním dokonalých léčivých směsí, extrakcí silic a vařením mastí. V botanické zahradě mají malý obchůdek, kde se vše, co vyrobí, prodává. Edova mamka o své práci přednáší i na vysoké škole, píše odborné knihy a před časem začala spolupracovat s výzkumným ústavem na jakémsi supertajném projektu. A to byl také hlavní důvod, proč musel jet Eda na prázdniny k tetě a nemohl spolu s rodiči vyrazit k moři. Máma měla hodně práce a táta se svou archeologickou skupinou cestoval na dva měsíce za vykopávkami. Jako vedoucí archeolog tráví většinu času na cestách po světě, anebo je zavřený v muzeu.

Na samém konci skleníku, který měří na délku určitě třicet metrů, má mamka svoji laboratoř. Úžasně to tam voní a než Eda projde celým skleníkem, už dávno ví, jaké rostlinky mamka v baňkách a kádinkách máčí.

„Ahoj,“ pozdravil Eda, když prolezl gumovými pruhy, které tu byly zavěšené místo dveří.

Mamka vzhlédla od destilátoru. Sundala si z obličeje ochranné brýle a široce se usmála. „Ahoj Edíku, tak už máš vše nachystané?“ V bílém plášti vypadala jako paní doktorka. Tváře měla růžové a poseté pihami jako Eda a kolem obličeje se jí vlnily medově zlaté vlasy.

„Ještě si musím zabalit. Jdu se rozloučit. Táta mě vezme na vlak.“

„Tak všechny moc pozdravuj a hlavně pomáhej!“ nařídila mamka.

„Jasně, budu.“

„Až zvládneme první testování, tak se za vámi přijedu podívat,“ slíbila máma a přitiskla si Edu k sobě. Pohladila ho po zádech. „Až dorazíš, zavolej mi, jo? A hlavně včas vystup. Ne že se začteš a přeslechneš stanici!“

„Mami, není mi už pět!“ čertil se Eda a vymanil se z mámina sevření. „Tak ahoj, radši už půjdu, táta musí na letiště.“

„A nezapomeň si zabalit i teplé ponožky! Víš, že je v domě studená podlaha! A převlékni si ty džíny!“ volala za Edou mamka, ale ten už zmizel v džungli pralesních rostlin.

Ve skleníku sedělo vlhké dusno a teplo. Na velkých oknech se srážely kapičky vody. Za chvíli se otevřou automatická střešní okna a džungle si vydechne.

Eda byl rád, že uvidí tetu, strýčka a sestřenici Tylku, ale také ho mrzelo, že se nestihl rozloučit se svými kamarády Hubertem a Petrem. Snad Tylka vymyslela plán, kterým ho jako obvykle překvapí. Na nějaké stýskání si pak nebude čas. Tylka je sice holka, ale jako typická holka se moc nechová. Nefintí se a když jsou prázdniny, skoro se nečeše. Nosí vlasy spletené do copu a teta ji vždy posledního srpna musí ostříhat, aby vypadala slušně do školy. Nesnáší laky na nehty, sukně a jakékoliv ozdoby. Jednou musela jít s rodiči na svatbu jako družička, a proto jí teta koupila růžově lakované střevíčky. Tylka, když je viděla, celá zbledla. V obavě, že by si je musela skutečně obout, je raději strčila do hnoje. Jakmile to teta zjistila, zbledla pro změnu ona. Jenže zápach kravských koblížků z bot smýt nešel, a tak šla Tylka na svatbu v růžových nadýchaných šatech družičky, z nichž jí vykukovaly černobílé, sešlapané tenisky. Ty šaty teta pro jistotu vybalila až ráno před svatbou, takže těm se Tylce uniknout nepodařilo.

Bylo více než jisté, že než přijede Eda, nachystá Tylka stopovačku nebo hledání pokladu a v domě na stromě připraví nákresy a plány, s nimiž Edu okamžitě seznámí pod přísahou krutého trestu, vyzradí-li cokoliv dospělým.

Jako loni v létě, kdy se přeplavili loďkou na ostrůvek uprostřed vesnického rybníka. Ten je kolem dokola zarostlý orobincem a rostou na něm tři mohutné vrby, jejichž vlasaté větve sahají až k zemi. Tylce bylo teprve deset a měla zakázáno se k pramici byť jen přiblížit. Edova sestřenka však byla do svého geniálního nápadu tak zabraná, že se jí rázem všechny tetiny zákazy vykouřily z hlavy. Do pramice nachystala smrková prkénka, hřebíky a kladívko a jen co Eda dorazil, propašovali se tajně do loďky a odveslovali až na ostrůvek.

Tylka rozhodla, že právě tam bude kachní základna. Společnými silami pak stloukli prapodivný domeček a umístili ho na břeh ostrůvku, mezi rákosí. Když teta zjistila, že Tylka porušila zákaz, byl z toho pořádný průšvih. Jenže za pár týdnů se do domečku skutečně nastěhovaly kachny a Tylka pyšně prohlásila, že za ten sprduňk to vážně stálo.

Tylka je prostě číslo a člověk se s ní nenudí, proto Eda nikdy neprotestuje, když je potřeba vyrazit k tetě do Hůrky a trávit tam čas bez rodičů, kteří jsou zaneprázdnění zkoumáním rostlin či prastarých nalezišť malovaných hliněných nočníků.

„Tak pojď, Pipe,“ položil přepravku na podlahu a vyčkával.