Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

Rachel van Dyken: Zlomená

Vydání první

Copyright © 2014 by Rachel van Dyken

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2439. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Shame vydaného v roce 2014

Český překlad © 2021 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Art designed by Jena Brignola

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1605-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1606-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Rachel Van Dyken

Zlomená

Prolog

Naděje je určitá forma štěstí – snad největšího štěstí, jež nám svět může dát. Je třeba doufat, i kdyby měla být naděje pokaždé zklamána; neboť naděje sama je štěstí a její zmaření, jakkoli časté, přece jen není tak strašlivé jako její vyhasnutí. – Samuel Johnson

Lisa

„Řekni mi, že mě miluješ!“ zařval a sevřel ruce v pěst. Byl sjetý léky, no ostatně jako obvykle.

„Tayi,“ olízla jsem si rty a snažila se zachovat chladnou hlavu. „Uklidni se.“

Zaklonil hlavu a rozesmál se. „Ani náhodou, na to zapomeň, dokud mi to neřekneš!“ Přesunul se na zábradlí mostu, naklonil se dopředu, smál se a kymácel a pak jednu nohu vystrčil do prázdna, jako kdyby fakt, že se může zabít, byla ta největší švanda na světě. Rychle se otočil a málem spadl. Zalapala jsem po dechu, on se narovnal a zíral na mě seshora, tvář zkroucenou vztekem. „Tak už to řekni!“

„Tayi –“

„Řekni to, zatraceně! Řekni, že mě miluješ! Řekni to, řekni to, řekni!“ Bouchl se pěstí do hrudníku a z toho křiku začínal chraptět.

Nebylo to vždycky takovéhle.

Myslela jsem si, že se milujeme.

Myslela jsem si, že náš vztah je… prostě jen trochu divoký.

„Skočím, pokud mi to neřekneš, Mel.“ Krutě se na mě usmál. „Vážně mě chceš mít na svědomí po celej zbytek života? Uvědomuješ si vůbec, kdo sakra jsem? Co by s tebou udělalo, kdybych umřel?“ Rozesmál se, i když mu slzy stékaly po tvářích. „Můžu být bohem, patříš mi a vždycky mi budeš patřit.“

„Tayi.“ Udělala jsem krok dopředu a podpatky mi klapaly o beton. „Miluju tě, miluju tě, hrozně moc, takže teď, prosím…“ Hlas se mi zachvěl. „Prosím, slez dolů.“

„Vždycky jsem věděl, že tahle chvíle přijde.“ Zmlkl a vítr mu nafoukal tmavé, vlnité vlasy do čela. „Ta chvíle, kdy nad věcma ztratím kontrolu a ty se pokusíš zdrhnout,“ ušklíbl se. „Ta chvíle, kdy mi budeš lhát přímo do obličeje!“

Zavrtěla jsem hlavou a lomcovala mnou panika. Vždycky se choval přehnaně dramaticky, vždycky chtěl mít nad vším kontrolu, byl to bláznivej pošuk, ale poslední dobou čím dál tím častěji vyhrožoval, že se zabije. Před měsícem se mu to skoro povedlo. „Taylore, prosím, brouku, miluju tě. Nemůžu bez tebe žít.“ Natáhla jsem ruce před sebe. „Prosím tě, slez z toho zábradlí.“

Zaklonil hlavu, zasmál se a málem ztratil rovnováhu. „Je to sranda, jak moc tě ovládám. Zničím ti život, chápeš to?“

„Taylore!“ vykřikla jsem. „Tohle není sranda! Tohle není žádná blbá hra, prostě slez dolů!“

Taylor sebou škubl a rozesmál se ještě víc. „Postaral jsem se o všechno, víš… každej to bude vědět, všechno jsem to napsal. Bylo to strašně jednoduchý… moc jednoduchý tě dostat, ale pak jsi mě přiměla, abych něco cejtil, a to já nechci. Nechci nic cejtit. Hrozně to bolí. Ale víš co? Za chvíli mě už nic bolet nebude a líbí se mi představa, že tě budu pronásledovat po zbytek tvýho života. Dojde ti, že i když tu nebudu, tak tvoje duše bude pořád moje. Tvoje tělo bude furt moje.“ Krutě se ušklíbl. Přemohla jsem nutkání zvracet, jak se mi každé slovo zarývalo do mozku – byla to nezpochybnitelná pravda.

„Patříš mi,“ zašeptal. „Dám ti ale ještě jednu šanci, Mel. Řekni, že mě miluješ.“ Naklonil hlavu doprava tak moc, až jsem si myslela, že ztratí rovnováhu.

„Ne,“ zašeptala jsem. „Nenávidím tě.“

Zavřel oči a zašeptal: „No konečně.“ A pak se pozadu zřítil ze zábradlí mostu.

Kousky mého života se sypaly pomalu a bolestivě jako sníh dopadající na zem. Zmrzlé kousíčky vody rozpouštějící se do nicoty, protože země vodu vsákla, a tak se to opakuje pořád dokola.

Padá víc a víc sněhu.

Země vsakuje víc a víc vody.

A sníh pořád padá.

Ale země už nedokáže další vodu vsáknout.

Takže vám zůstane krásná bílá krajina, taková ta, kdy se jako dítě nemůžete dočkat, až budete moct vyběhnout ven a hrát si.

Dřív jsem si představovala, že můj život bude přesně takový jako čerstvá sněhová pokrývka. Vždycky jsem měla blízko k mámě – a kdykoliv sněžilo, tak mě nechávala čekat –, říkala, že musím být trpělivá, že musím ostatním umožnit, aby viděli, jak je čerstvě napadaný sníh parádní. Takže jsem čekala, dupala netrpělivě nohou, zase čekala, reptala a nakonec se smíchem vyběhla do té neposkvrněné bílé krajiny.

Jednoho dne mě máma zarazila. Ukázala na sníh a řekla: „Kočičko, tohle je tvůj život, je jako prázdné plátno. Následuj svůj osud a věz, že každý tvůj krok bude jako stopa zanechaná ve sněhu, ale aby ty stopy dávaly smysl, tak se musíš postarat, aby někam vedly. Přece chceš, aby tvoje cesta měla smysl, ne?“

Nikdy jsem nad jejími slovy moc nepřemýšlela – byla jsem ještě dítě, všechno, co mě zajímalo, bylo dělat andílky ve sněhu.

A jak jsem rostla, tak jsem ztrácela zájem o sníh… a mým zájmem se stala temnota, ne oslnivě bílá barva.

Nechali mě jít.

Nechali mě běžet opačným směrem.

Vtipné na tom bylo, že přesně tak jsem se seznámila s ním. Slíbil mi, že se mnou bude kráčet temnotou, že mě roztptýlí, že bude stát po mém boku. A já jsem mu věřila, když mi přikazoval, abych dělala věci, které jsem dělat neměla.

Ale stejně jsem je udělala.

Když jsem běžela ve sněhu přesně na opačnou stranu, měla jsem občas chuť vrátit se k tomu očekávání z dětství – a tak mi přikázal, ať udělám další věc, která mě zase svedla na špatnou cestu.

Vedl mě.

Nutil mě po té cestě jít.

Až ze mě nic nezbylo.

Ale nakonec jsem dokázal zdrhnout. Utekla jsem z temnot a slíbila sama sobě, že začnu znova pěkně od začátku.

S tím mi pomohl Gabe – můj nejlepší kamarád. Udělala jsem všechno, co bylo v mých silách, abych ho pomohla zachránit – protože tím, že jsem ho zachránila, tak on se pokusí zachránit mě.

Jenže bohužel… problém s během je ten, že musíte začít zas a znovu. A o tuhle naději vás připraví vaše minulost, která vás sžírá jako pekelný oheň.

Moje minulost mi zaklepala na dveře dřív, než jsem si myslela, že se to stane.

A měla podobu ducha.

Osoby, o které jsem ani netušila, že existuje.

Osoby, která znala moje hříchy.

Osoby, do které jsem se zamilovala.

Do mého profesora na vejšce.

Neobracejte oči v sloup. Neznáte moji bolest. Neznáte můj příběh. Neznáte naději, kterou jsem si léta držela v srdci. Doufám, že jednoho dne budu jiná. Doufám, že jednoho dne mě ten, komu se rozhodnu dát svoje srdce, uvidí stejně krásnou a čistou jako sníh. A že se nebudu dívat do temnoty a nepůjdu už dál po té špatné cestě.

„Tristane?“ Popotáhla jsem. „Řekni něco!“

„Chceš, abych ti něco řekl?“ ušklíbl se. Jeho modré oči mohly být z ocele, protože stejně tak snadno pronikly až k mému srdci. „Tak fajn.“

Připravila jsem se na ránu.

„Nenávidím tě.“ Vyslovil to pomalu, jako kdyby chtěl, abych slyšela každé slovo a zapamatovala si ho. „Miluju tě.“

„Cože?“ Slzy mi přetekly přes rty. „Cože jsi to říkal?“

„Obojí.“ Dal si ruce v bok. „Že k tobě cítím obojí.“

Nejistě jsem k němu udělala krok. „A co z toho zvítězí?“

„To, čemu dáš moc,“ odpověděl vážně. „To, čemu se rozhodneš dát moc.“

„Lásce?“ zaprosila jsem, žebrala, hlas jsem měla ochraptělý.

Tristanův úsměv byl smutný, když udělal krok zpátky a zavrtěl hlavou. „Ne, zlatíčko.“

Odešel.

Naděje v mém srdci vyhasla.

Zírala jsem na zem, zavřela oči a přála si sníh, přála si nový začátek. Přála jsem si, abych se mohla vrátit, udělat nové kroky ve sněhu, přála jsem si, abych si nevybrala smrt.

Ale to je přesně ten problém s rozhodnutím. Nelitujete ho, dokud ho neuděláte. Může to být o vteřinu nebo klidně o celý rok později.

Ale vaše hříchy vás nakonec vždycky dostihnou.

A vy už brzy pochopíte, čím jsem se provinila.

Kapitola první

Jeden prostý fakt, který o mně musíte vědět: snadno se nudím a ona byla snadná kořist. Mladá, krásná, s hříšnýma očima svůdnice. „Udělej na mě dojem,“ řekl jsem a ona se zasmála a přesně to udělala. Mému tělu se to líbilo, moje mysl po ní toužila, potlačovala moje démony líp než jakékoliv léky a já jsem ji za to zvráceně uctíval. – Deník Taylora B.

Lisa

Běžela jsem zpátky na kolej a málem narazila do dveří, které jsem nestačila zachytit. Štvalo mě, že se musím hrabat v kabelce, abych našla svoji pitomou přístupovou kartu, a připadalo mi to, že tu musím trčet nejmíň deset minut, během kterých jsem z hlubin tašky vylovila klíče, peněženku, žvýkačky, mobil a přívěsek na klíče, který jsem pořád nebyla schopná připnout na kroužek s klíči, a tak bych mohla pokračovat klidně donekonečna. Nakonec mi došlo, že jsem si tu kartu nachystala do zadní kapsy kalhot, abych ji snadno našla. Takže teď jsem stála přede dveřma jako kráva zrovna ve chvíli, kdy začalo pršet!

Gr. Vejška.

Brala jsem schody po dvou a otevřela nezamčený pokoj na koleji.

„Fakt ti hrabe,“ poznamenal Gabe z gauče, aniž by na mě pohlédl. „Zase jsi nechala otevřený dveře.“

„Dala jsem ti klíč.“ Obrátila jsem oči v sloup.

„Dala jsi klíč Saylor,“ zabručel Gabe. „Musel jsem jí ho ukrást, nechat si udělat sedm kopií a pak jí ho vrátit.“

„Sedm?“ Položila jsem kabelku na barový pult a zašla do kuchyňky, abych si vzala z lednice lahev vody. „Proč zrovna sedm?“

„To je jedna vtipná manželská příhoda.“ Gabe zvedl prst do vzduchu, jako kdyby mi chtěl dát najevo, že pronese proslov. Už jsem dobře věděla, že jeho proslovy většinou hraničí s nechuťárnami, a proto se mi z toho hrůzou sevřel žaludek.

„Saylor zapomene na všechno, je to jako při sexu…“ Odmlčel se. „Jako při sexu se mnou, aby bylo jasno, ne s žádným jiným týpkem, protože buďme upřímný, se mnou je to –“

„Gabe,“ povzdechla jsem si, „nemůžeš to zkrátit?“

„No jo,“ vypnul televizi a otočil se ke mně. Bože, pořád mi přišlo divný vidět ho se světlými vlasy. Před několika měsíci praskla celá jeho „tajná“ identita. Ashton Parker Hyde, popová hvězda a herec, který byl pět let předmětem snu každé pubertální holky, zmizel jako pára nad hrncem, a protože jsem byla jeho nejlepší kámoška, tak jsem do toho šla s ním. Moje důvody byly samozřejmě jiné než ty jeho. On se snažil utéct před bolestivou minulostí. Já jsem se snažila zapomenout zase na tu svoji.

Oba jsme byli slavní, ale já jsem byla mladá modelka, snadno zapomenutelná. Zato on byl bůh. Ne vážně, podívejte se na sociální sítě, na kterých ho pronásledují fanynky. Mysleli byste si, že si jednou za čas zase obarví vlasy na černo, aby si dopřál oddech, ale pokud šlo o něj, Ashton tu zůstával, i když z něj teď byl Gabe. Zdůvodnil to tím, že je to tak snadnější pro jeho profesory i pro jeho novomanželku Saylor, která ho prý navíc kvůli tomu, že jí zatajil, kdo ve skutečnosti je, málem vykastrovala.

Ale to je zase jiný příběh. Zavrtěla jsem hlavou, vymetla si z ní pavučiny a hodila mu lahev vody. „Takže cos mi to vlastně chtěl říct?“

Zazubil se. Musela jsem odvrátit pohled. Byl až moc hezký a mě občas trochu štvalo, že on i Wes byli jako oživlé postavy z kanálu Lifetime a happy jak dva grepy, zatímco já jsem žila sama a dostávala od stalkerů výhrůžné dopisy.

„Prostě zapomíná.“ Pokrčil rameny. „Takže mám radši všechno sedmkrát.“

„Zeptám se tě ještě jednou, proč zrovna sedmkrát?“

„Je to číslo uzavření.“ Obrátil oči v sloup. „Nebo tak něco.“

„Existuje nějakou dobrej důvod, proč jsi tady, a ne doma? Se Saylor?“

Vypadal na gauči děsně provinile. „Ehm, podělala se ti telka?“

„Zkus to znovu.“

Podíval se na mě a ukázal za mě. „Potřebuješ vyměnit světlo v ledničce.“

Zazubila jsem se. „To je v pohodě.“

„A…,“ vystřelil z pohovky a doběhl ke dveřím, které otevřel a zase zavřel, „potřebujou promazat, ehm…,“ poškrábal se přemýšlivě se na hlavě, „panty.“

„Páni.“ Dvakrát jsem zatleskala. „Bravo, ty dokonce víš, co je to pant.“

Ukázal mi fakáče.

Já na něj vyplázla jazyk.

Udělala jsem dva kroky, abych ho objala, a moje hlava spočinula na jeho svalnatém hrudníku. Když mi opřel bradu o vršek hlavy, přitiskl si mě k sobě pevnými, potetovanými pažemi. Uklidňovalo mě, když mě objímal.

Chyběl mi.

Byla jsem na něj za celé ty roky zvyklá. Vždycky jsme to byli my dva proti všem. Pak ale odešel, oženil se a já jsem se poprvé potom, co jsem opustila Los Angeles, cítila opravdu osamělá.

„Mám o tebe strach,“ zašeptal mi Gabe, stáhl se a vzal mi tváře do dlaní. „Potřebuješ… ochranku nebo tak něco.“

Zavřela jsem oči a zavrtěla hlavou. „Ne, jsem v pohodě.“

„Jsi až moc hezká.“

„Jsem v pohodě!“ Znovu jsem se zasmála a vymanila se z jeho objetí. Nechtěla jsem, aby viděl, jak jsem vyšilovala minulý týden. Pošta od fanoušků byla plná nenávistných dopisů a pořád se to zhoršovalo. Furt dokola jsem měnila P. O. Box, ale lidi ho vždycky nějak vyčuchali. Většinou to byly normální úchylárny typu „jsi krásná a já tě vidím“, s těma jsem se dokázala vypořádat – teda většinou. Ale některé dopisy obsahovaly fotky Taylora.

A to mi nedělalo dobře.

Kdyby to Gabe věděl, vybouchl by jako papiňák.

„Nemám daleko k tomu, abych ti dal štěnici do každýho kusu oblečení, který vlastníš, a dokonce i do tvejch oblíbenejch sandálů značky Donald Pliner.“ Založil si svalnaté paže na hrudníku a opřel se o gauč.

S povzdechem jsem zvedla ruku, přešla ke stolu, prohrabala kabelku a vytáhla paralyzér a pepřák. „Spokojenej?“

„Jojo, jsi drsná.“ Souhlasně přikývl. „Tvůj paralyzér je růžovej.“

„Jsem ženská.“ Pokrčila jsem rameny. „Připadal mi takový… veselejší.“

Odfrkl si a obrátil oči v sloup. „Takže člověk, na kterýho ho použiješ, se začne chechtat, místo toho, aby si nadělal do kalhot. To je fakt dobrej nápad, drsňačko.“

„Gabe.“ Všechno jsem uklidila zpátky do kabelky a skousla si spodní ret. „Přísahám, že jsem naprosto a úplně v pohodě. Jen mi právě začal druhák, to je celý.“

Přimhouřil modré oči. „A kdy sis vlastně ostříhala vlasy?“

Ruce mi vylétly ke zkráceným černým vlasům. Nedávno jsem si je nechala zastřihnout pod bradu a doufala jsem, že mě to změní natolik, abych nebyla podobná té holce na svých posledních fotkách. Přidala jsem taky pár modrých pramínků podél obličeje. Zatraceně. No, už mi z toho všeho hrabalo jako lidem v ochranné vazbě.

„Už to chtělo změnu,“ zalhala jsem. „A navíc ty mi máš co říkat, Gabe. Dřív sis barvil vlasy v jednom kuse.“

„Já jsem se schovával.“ Projel si prsty vlasy. „Ale tobě to takhle sluší.“

„Dík.“ Cítila jsem, jak se červenám. „A teď, můžu pro tebe ještě něco udělat, taťko, nebo si smím jít dát sprchu a pak letět do studentskýho centra, abych si vyzvedla učebnice?“

„Školní rok začal už minulej tejden.“ Gabe se zamračil. „Tak proč, zatraceně, pořád nemáš učebnice? Pokud budeš flákat hodiny, tak mě fakt naštveš.“ Začal přede mnou přecházet jako lev kleci. „Myslím tím, že jde o tvoji budoucnost a –“

Založila jsem si ruce na prsou a nedokázala přitom potlačit úsměv.

„Do prdele, fakt zním jako tvůj fotr.“

„Brzy budeš čekat na gauči s brokovnicí, až půjdu na rande.“ Vypadlo to ze mě dřív, než jsem se stihla zarazit.

„Cože? Ty s někým chodíš?“

„Páni.“ Zvedla jsem ruce. „Klídek. S nikým nechodím, ale vážně si myslíš, že bych ti ho nejdřív představila? Nejspíš by to s ním seklo.“

„Prosím tě, nejsem tak děsivej.“

Podívala jsem se na jeho zlatavě blond vlasy, všechna ta tetování a pronikavé modré oči. „No jasně, ani trochu. Jak mě to jen mohlo napadnout.“

„Jsi drzá.“ Mrkl na mě. „A pokud začneš randit, tak to hned řekni Wesovi, abychom si ho mohli pořádně proklepnout.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Když vás oba na toho ubožáka pustím, tak akorát zdrhne takovou rychlostí, až se mu bude prášit za patama. A pointa je v tom si ho udržet, pokud někoho takovýho vůbec v týhle bohem zapomenutý škole najdu.“ Ta lež mi vyšla z pusy snadno. Nechtěla jsem si udržet žádného chlápka, už jsem to nedokázala vydržet.

„Musíme se ho zbavit.“ Gabe rozhodně přikývl. „To je jedinej způsob.“

„Ehm, teď vyhrožuješ, že zabiješ týpka, co se mnou půjde na blbý rande?“

„Hm, to je fakt.“ Zaklel. „Zasekl jsem se mezi rolí tvýho kámoše a fotra. A to není ani trochu dobrý, Liso.“ V očích se mu zablýsklo. „Teď, pokud existuje něco, co tu můžu opravit, udělat nebo koupit nebo –“

„Běž domů za svou ženou.“ Dotlačila jsem ho ke dveřím. „Řekni Saylor, že ji pozdravuju a že tuhle neděli máme domluvený ten benefiční ples, jo?“

Nahlas zasténal. „Blbej Wes a blbej benefiční ples!“

„Blbej Wes a blbej benefiční ples, kterej přinese prašule pro chráněný domov, který ti patří?“

Gabe zmlknul. „Fajn, uvidíme se tam. Mám tě rád.“ Rychle se otočil a dal mi pusu na tvář.

Zavřela jsem za ním dveře a opřela se o ně. Třásla jsem se, přešla ke kabelce a vylovila poštu. Chvějící se rukou jsem roztrhla obálku.

Najdu tě, najdu tě, ať už jsi kdekoliv! Znám tvoje tajemství. Chceš znát to moje? – Anonym

„Hnusnej bastard.“ Roztrhla jsem dopis vejpůl a popadla proteinovou tyčinku, než jsem se vydala dolů do studentského centra. Sprcha musí počkat, až budu mít učebnice.

Když jsem byla naposledy ve studentském centru, tak jsem viděla člověka, o kterém bych přísahala, že vypadá jako někdo, kdo vypadl z mojí minulosti.

Už týden jsem ho nikde nespatřila, takže jsem si byla jistá, že se jednalo jen o výplod mojí fantazie… protože koneckonců… to nemohl být Taylor. Taylor, kterého jsem znala, byl mrtvý.

Byla jsem si tím jistá… naprosto.

Vždyť to já jsem ho zabila.

Kapitola druhá

Jednou v noci jsem jí řekl, aby podrazila nohy jiné modelce a poté jí hodila jídlo do ksichtu. Mel na chvíli zaváhala, ale jen na minutku, než to udělala, a navíc se u toho smála a zveřejnila fotku na Facebooku i na našich webovkách Vystřel si!. Když se vrátila, zeptala se: „Jak jsem si vedla?“ Samolibě jsem se na ni usmál a odpověděl jsem: „Lepšíš se, bylo to mnohem lepší.“ A pak jsem ji políbil. Byl to hladový, majetnický polibek, démoni se mi smáli v hlavě, když mě objala rukama kolem krku a já jsem si od ní vzal všechno, co mi byla ochotná dát. Do. Posledního. Kousku. – Deník Taylora B.

Tristan

Čekal jsem před studentským centrem, až kolem mě projde, a prsty jsem přitom bubnoval na palubní desku auta. Studenti si povídali, většina se něčemu smála, telefonovala a vypadala, že se těší na další školní rok. Areál univerzity byl rušný, protože brzy měly začít přednášky. Bylo to nejspíš marný čekat na ni tady. Pokaždé, když někdo prošel kolem, naklonil jsem se přes volant, abych získal lepší výhled, ale čekalo mě vždycky jen zklamání. Podrážděně jsem sám nad sebou zavrtěl hlavou. Jednou si pro ty učebnice musí přijít. Potom, co jsem ji před týdnem vyděsil, jsem ji sledoval a vyptával se na ni. A proč mi to prošlo? Protože jsem byl zaměstnanec univerzity, takže to nebylo tak děsivě úchylné, jak to na první dobrou znělo.

Zasténal jsem.

Univerzita mi dala týden na to, abych se tu aklimatizoval, což znamenalo, že jsem ještě neodučil svoji první hodinu. To znamená, že bych se měl připravovat na přednášku, ale nedokázal jsem se soustředit, dokud ji znovu neuvidím, ne, dokud si nebudu jistý, že je to vážně ona. Měl jsem sedět v autě a vyhlížet ji jako bláznivej úchylák? Ani náhodou. Místo toho jsem měl dokončit osnovu na první semestr.

Jenže jsem vždycky prokrastinoval, ne že bych to někdy studentům přiznal, už jen proto, že pokaždé předpokládali, že když má někdo v mém věku doktorát, tak to musí být zatracený génius a mít všechno dokonale pod kontrolou.

Kdyby jen věděli.

Podíval jsem se na mobil. Možná nepřijde. Nejspíš jsem ji propásl. Promnul jsem si rukama obličej a po padesátý se tenhle týden proklel.

Vážně jsem měl držet hubu, jenže jsem vyslovil její jméno a vyděsil ji tak, že z toho málem spadla na zadek a pak zdrhla, jako kdyby jí za patama hořelo.

Abych byl upřímný, bylo to poprvé v mém životě, co přece mnou nějaká žena utekla, a nebyl jsem si úplně jistý, co teď mám dělat. To nejmenší, co jsem mohl udělat, bylo omluvit se jí.

Odfrkl jsem si. Jasně, jak by to asi vypadalo? „Hm, je mi fakt líto, že vypadám přesně jako on.“ Nebo co: „Jsem tady jen kvůli tobě.“

Hm, jasně.

To by znělo fakt úplně normálně. Zasmála by se, já bych se zasmál, pozval bych ji na kafe, ona by přijala, předal bych jí všechny jeho věci, řekl jí, co si o ní myslím – co si o ní vážně myslím – a pak bych zmizel.

Drž se plánu, Tristane.

Plán zahrnoval pouze jeden semestr na Washingtonské univerzitě.

Semestr, během kterého jsem potřeboval zjistit pravdu.

I když jí to ublíží.

Koneckonců ona měla v celém tom hnusu, kterým byl jeho život, mnohem větší roli, než jsem si představoval.

Aniž by o tom měla tušení, tlačila na něj, dokud to nevzdal a nepřišel o rozum. Když jsem na něj myslel, pořád jsem cítil ten ochromující pocit viny. Nebyl nic jiného než dítě – oba byli tehdy ještě skoro děti.

Nebyl jsem bezcitný, chápal jsem, že byl monstrum, tedy pokud se dalo věřit jeho zápiskům v deníku, ale ona měla utéct, ne ho v tom povzbuzovat. Jaký typ holky by zůstal v tak toxickém vztahu? Předpokládal jsem, že musela vidět varovné signály. Bohužel jediné, z čeho jsem mohl vycházet, byl jeho deník… deník šílence, a to byla jen půlka příběhu.

„Do háje, už nepřijde,“ řekl jsem sám sobě a nastartoval auto, právě ve chvíli, kdy jsem postřehl záblesk tmavých vlasů. Když se zastavila, sledoval jsem ji a modlil se, aby se otočila.

A když to udělala, přísahám, že jsem se málem udusil.

Byla krásná.

Opravdu krásná.

Když tehdy utekla, vypadala vystresovaně a vlasy měla o něco delší. Teď je měla ostříhané, ale to jen zdůrazňovalo dlouhý krk, ostrou bradu, plné rty a nádherné lícní kosti.

Srdce se mi prudce rozbušilo, ruka mi zaváhala nad klíčky v zapalování. Mám k ní teď jít? Zkusit ji obměkčit? Zmírnilo by to ten šok? Měl jsem v plánu se s ní aspoň spřátelit.

Byl jsem rozpolcený mezi tím, že jsem na ni byl naštvaný, a současně jsem ji chtěl popadnout do náruče a políbit ji.

Páni! Odkud se vzala takhle divná myšlenka? Nečekal jsem ji, přišla odnikud, bylo to prostě nutkání, abych vyskočil z auta a dotkl se její tváře.

Ohnula se přímo před místem, kde jsem parkoval, aby si upravila pásek u sandálu.

Nahlas jsem zasténal.

Nebyla jen krásná – byla k zešílení nádherná, překrásná, supermodelka kráčející mořem obyčejných smrtelníků.

V tu chvíli jsem chtěl, aby se na mě podívala. Zoufale jsem po tom toužil.

Ale ona to neudělala.

Místo toho si pořádně utáhla pásek na botě a pokračovala dál v cestě.

Sledoval jsem ji asi pět vteřin, jak si olízla rty, zastrčila vlasy za ucho a několikrát se ohlédla, jako kdyby čekala, že ji někdo bude pronásledovat, ale měl jsem pocit, že se vteřiny změnily v dlouhé minuty. Pak se podívala mým směrem, ale ne dost dlouho na to, aby se naše pohledy setkaly.

Uviděl jsem dost, ale měl jsem podivný pocit, že to musím udělat znovu. Ne proto, že jsem potřeboval poznat dívku, která za všechno mohla – ale proto, že jsem cítil pocit ztráty, když se mi myšlenky vyjasnily a ona v nich nebyla.

Což byla ta nejzvrácenější věc, která mě mohla napadnout.

Byla to zrada, čistá a naprostá. Protože ona nikdy nebyla moje.

Byla jeho.

A poslední věc, kterou jsem potřeboval, bylo dopadnout stejně jako on.

Kapitola třetí

Démoni se drali ven, toužili po svobodě, ona je chvíli zabavila, chvíli díky ní i peklo bylo snesitelné, ale nakonec to nestačilo. Když jsem jí poprvé řekl, že potřebuju něco víc, zpanikařila. Vysvětlil jsem jí, že chlap mých kvalit se nemůže spokojit jen s jednou ženskou. Když se jí v očích objevil strach, tak jsem jí přikázal, ať se přede mnou svlékne a nahá chodí po hotelu jen v botách na vysokých kramflecích. Udělala to, a když s tím skončila, tak jsem jí přikázal, ať se vyfotí a pošle tu fotku třem holkám, které po mně jely, aby jim tak dala najevo, že očividně nemám zájem. Udělala to. Udělala všechno, co jsem chtěl. A já jsem se jí za to odměnil. Ale prázdnota ve mně zůstávala, a i když moje tělo bylo nasycené, tak moje mysl nebyla nikdy svobodná. Nikdy jsem nebyl doopravdy svobodný. – Deník Taylora B.

Lisa

Kvůli dalšímu výhrůžném vzkazu mezi poštou od fanoušků jsem šla pozdě na přednášku. Musela jsem totiž zajít do studentského centra a znovu si změnit P. O. Box, na což asistentka z řad studentů reagovala tak, že obrátila oči v sloup a poznamenala něco v tom smyslu, že bych ho možná měla zrušit úplně.

No jasně.

Prostě nebudu mít poštovní přihrádku.

Jako poustevník, který žije v lese a loví králíky. Vrhla jsem na ni nejzářivější úsměv, jaký jsem jen dokázala vykouzlit, a když to nezabralo, tak jsem se uchýlila k prosbám. Srdce jsem celou dobu měla až v krku a ruce se mi třásly. Viděla ve mně jen rozmazlenou otravnou holku a neměla tušení, že se bojím.

Vždycky jsem se bála.

Než jsem to konečně vyřešila, šla jsem pozdě na přednášku z psychologie. Byla to přednáška pro druháky, kterou jsem nutně potřebovala ke svému hlavnímu oboru. Dávalo smysl, že když chci dělat učitelku na základce, tak musím studovat psychologii, ale to ještě neznamenalo, že mě to těšilo.

Psychologie mi jen připomínala, jak zlomená jsem byla – jak zlomený byl on. Když jsem se tam přiřítila, pořád jsem měla šest minut zpoždění a navíc byla zpocená až na zadku a k tomu jsem si byla prakticky jistá, že jsem cestou spolkla minimálně dvě mouchy. Proteinová tyčinka změkla, jak jsem ji drtila v dlani. Roztrhla jsem obal, párkrát si z ní ukousla, pak jsem ji zase zabalila a schovala, přitom jsem se nervózně rozhlížela po budově fakulty.

Hledala jsem místnost 202, takže jsem se musela podívat na každé dveře, až jsem konečně našla ty správné. S určitým pocitem hrdosti jsem je otevřela a ztuhla.

Pohledy všech se na mě upřely. Polkla jsem a zastrčila si pramínek krátkých vlasů za pravé ucho a nechala zbytek vlasů, aby mi aspoň částečně zakryl zrudlé tváře.

„Jdete pozdě,“ řekl melodický hlas.

Nervózně jsem si kousala rty a zamířila k prázdnému místu. „Omlouvám se,“ zamumlala jsem, prošla jsem kolem dvou studentů a nakonec se zastavila, abych se na něj podívala. „Už se to znovu nest…“

Profesor naklonil hlavu na stranu.

Slova se mi zadrhla v krku. Nemohla jsem promluvit. Sotva jsem zvládla dýchat. Přikázala jsem tělu, že si musí sednout a přestat tu ze sebe přede všema dělat blázna, ale i tak jsem na něj zvládla jen zírat.

Profesor si odkašlal a ohryzek mu přitom poskočil nahoru a dolů, když mě pozoroval chladnýma šedýma očima. „Co jste říkala?“ Jeho vlasy byly tmavě hnědé s měděnými pramínky, kůži měl opálenou a byl… moc mladý na to, aby byl profesorem, a navíc moc hezký. A jen tak mimochodem to byl ten samý člověk, kterého jsem potkala před týdnem a který mě vyděsil k smrti. Může být tenhle den ještě horší? Teď mi bylo jasné, že když jsem ho poprvé uviděla, tak jsem zbytečně vyšilovala, protože nevypadal jako Taylor. Taylor měl vlasy tmavší a rysy ostřejší.

„Že už se to znova nestane,“ vypískla jsem.

„To rád slyším,“ odsekl, otočil se ke katedře a popadl učebnici. „Kde jsme to skončili, než jsme byli přerušeni?“

Nějaká šprtka vedle mě zvedla ruku a současně se na mě povýšeně podívala.

Jako kdyby mě to zajímalo.

Vtáhla jsem tváře dovnitř, našpulila rty a pomalu vydechla, pracně jsem hledala klid, který mi naprosto chyběl, když jsem vylovila učebnici a jemně ji položila na stůl.

„Doktore Blakeu.“ Šprtka se naklonila dopředu a prsa se jí drala z upnutého černého tílka. „Myslím, že jste mluvil o tom bodu v osnově, který budeme věnovat vášni.“

„Aha.“ Luskl prsty. „Myslím, že máte pravdu.“ Podíval se dolů na kousek papíru, a když znovu zvedl pohled, usmál se. „Jste Sophie, že ano?“

Přísahala bych, že si hlasitě povzdechla a horlivě přikývla. Znechuceně jsem se kolem sebe rozhlédla, jen abych si všimla, že většina holek reaguje podobně. Jako to jsou z něho takhle mimo? Tak byl mladý a hezký, no a co? Koho to zajímalo? Co takhle zvládnout tenhle předmět a jít změnit svět?

„Vášeň…,“ promluvil tichým, melodickým hlasem, kterým by mě dokázal zhypnotizovat, kdybych nepotřásla hlavou „… o té se budeme bavit, až probereme emoce. Tahle přednáška je prostým studiem emocí a mozku. Proč děláme to, co děláme? Proč emoce ovlivňují naše rozhodnutí? Nebo je zbytečné to, jak ovlivňují každé rozhodnutí , které uděláme? Tento předmět vám pomůže pochopit rozdíly mezi rozumem a emocemi a doufejme, že až skončí tento semestr, tak se ve své vlastní mysli i emocích dokážete lépe vyznat.“ Hlas se mu zachvěl. „Přinejmenším po tom toužím.“

To, jak vyslovil slovo toužím, mi nedobrovolně zamotalo hlavu. Díval se totiž přitom přímo na mě. Nervózně jsem se posunula na sedačce a uhnula pohledem směrem ke stolu za ním.

„Dneska nebudeme mít klasickou přednášku,“ odkašlal si. „Protože mám pro vás úkol.“

„No jasně že jo,“ zamumlal si pro sebe kluk, co seděl po mé levici.

Vrhla jsem na něj rychlý úsměv.

Doktor Blake předal nějaké papíry studentovi, který seděl v první řadě. „Pošlete mi je pak zpátky.“

Když papír přistál na mém stole, málem jsem nahlas zasténala.

„Páni, hodlá nás mučit hned první den. Takový štěstí můžu mít jen já,“ zašeptal znovu ten samý kluk. Jako by mi četl myšlenky. Nemohla jsem si prohlédnout jeho tvář, protože jsem na něj nechtěla zíral dýl, než bylo vhodné, aby si snad nemyslel, že ho balím nebo tak něco. Radši jsem tedy upřela pohled na papír.

„Budete se učit číst v lidské tváři,“ pronesl profesor Blake nahlas. „Chci, abyste studovali své vrstevníky. Na tomhle seznamu jsou vypsané všechny emoce, takže chci definice neverbálních projevů, které uvidíte. Pokud od svého objektu získáte svolení, tak si ho vyfoťte a tu fotku připojte k vypracovanému úkolu. Ale pozor, není to žádná legitimní omluva pro šmírování.“

Kluk vedle mě se uchechtl. „Fakt paráda,“ zamumlal si pro sebe, zatímco já jsem tu seděla celá zkoprnělá. Nebylo to vtipné a ani trochu se mi nezamlouvalo, že jsem byla jediná v celém přednáškovém sále, kdo se nedokázal zasmát tomu, co mělo být vtipem. Přerývavě jsem dýchala a prsty zatínala do okraje stolu.

„Úkol mi pošlete do dnešní půlnoci. Tím dnešní hodina končí.“

Studenti se začali hemžit, ale já jako bych se přilepila k sedačce.

„Hej,“ kluk, co seděl vedle mě, se postavil a díval se na mě svrchu. „Jsi v pohodě?“

Pomalu jsem vzhlédla. Vypadal naprosto neškodně, i pod černou mikinou byl vidět vypracovaný hrudník. A zpod vážně hustých řas a lesklých hnědých vlasů se na mě dívaly hnědé oči.

Zamračila jsem se. „Jojo, jen jsem se nestihla nasnídat.“

Usmál se. „Jsem na tom stejně. Jo, a mimochodem, já jsem Jack.“ Natáhl ke mně ruku.

Nevěděla jsem, co jiného bych měla dělat, tak jsem mu ji stiskla a zašeptala: „Já jsem Lisa.“

„Super.“ Přikývl. „Myslím, že se uvidíme pozdějš, když už máme domácí úkol!“ Řekl domácí úkol dost nahlas, takže profesor Blake zvedl hlavu a podíval se na nás.

V okamžiku, kdy Jack vypadl z přednáškového sálu, se napětí znovu vrátilo a zničilo jakýkoliv pocit útěchy, který jsem načerpala z jeho nenápadného povzbuzení. Nervózně jsem rychle sesbírala svoje saky paky a zamířila ke dveřím. Byla jsem skoro venku, když jsem zaslechla odkašlání.

„Liso, mohla byste mi věnovat minutku?“

Zvláštní, jak některé věty můžou znít nevinně, že jo? Minutku? Věnovat minutku – jen maličký zlomek vašeho času svému profesorovi potom, co jste přilítli na jeho přednášku pozdě – je přece naprosto normální. Ale ta věta nebyla normální. Kdybych věděla, jak moc nenormální je, ani bych se neotočila.

A to byla první chyba, kterou jsem udělala.

Otočila jsem se a setkala se s jeho ocelovým pohledem.

Udělala jsem první krok k němu a netušila jsem, že během pár měsíců k němu budu přitahována, aniž bych chtěla. Že budu proti jeho přitažlivosti naprosto bezmocná.

Zastavila jsem se před katedrou a povzdechla si: „Ano?“

Zblízka byl ještě hezčí. Málem jsem se z toho rozechvěla, ale upírala jsem pohled přímo před sebe, jako kdybych vůbec neregistrovala, jak zatraceně pohledný je, jako kdyby mě neděsilo to, co se skrývá za tou krásnou tváří.

„Posaďte se,“ přikázal mi.

Kdyby nestála židle hned vedle mě, tak bych si před ním kecla na zadek přímo na zem. Jeho příkaz nešlo neuposlechnout – a já měla z nějakého nepochopitelného důvodu pocit, že mu to dlužím.

Netušila jsem, že je to pravda.

Že jsem mu dlužila víc než jen svoji poslušnost. Ale svoji duši.

„Očekávám, že studenti budou chodit na moje přednášky včas.“ Založil si ruce na hrudníku a opřel se o stůl, naklonil hlavu ke straně, jeho úsměv byl přátelský… ale jaksi nepřítomný. „Mám očekávat ještě nějaké problémy?“ Úsměv se mu neodrážel v očích, když ode mě skoro otráveně odvrátil pohled. „Vzhledem k tomu, že jste to vy.“ Znovu se na mě podíval, v pohledu mu probleskla jiskra, ale pak byly ty oči najednou úplně ledové.

Omráčeně jsem na něj zírala neschopná odpovědi. To jako myslel vážně? Vzhledem k tomu, že jsem to já? Co to vlastně znamenalo? Konečně jsem ze sebe dokázala něco dostat, takže jsem vyprskla: „Myslíte, že jsem druhačka?“

„Ne.“ Pevně zaťal zuby. „Myslel jsem to přesně tak, jak to znělo.“

„Fajn.“ Odkašlala jsem si a našla poslední zbytek sebevědomí, ten poslední kousíček, který jsem ze sebe ten den dokázala vydolovat, než se složím a rozbulím. „Znělo to, jako kdybyste si myslel, že jsem jiná než ostatní studenti, a mohu vás ujistit, že jsem normální stejně jako všichni ostatní.“

„Mrzí mě, že jsem jediný, kdo je schopný vám říct do očí pravdu,“ pronesl pomalu a jeho plné rty se zkroutily v dalším úsměvu, ale nebyla v něm ani stopa po laskavosti. Teď se mi vysmíval. Znáte ten pocit, když na vás někdo zírá, jako kdybyste snad před ním stáli, jak vás pánbůh stvořil? A místo toho, aby v tom byla touha – tak vidíte jen naprosté znechucení? To byl přesně ten druh pohledu, kterým mě počastoval, jako kdybych neměla na téhle škole co pohledávat, jako kdybych neměla ani právo dýchat stejný vzduch jako on. Nikdy jsem se necítila odhalenější, a to jsem tu seděla úplně oblečená, což bylo pro někoho, kdo se živil modelingem, fakt rarita. Díky značkovému oblečení jsem se cítila atraktivní, díky přátelům v pořádku, ale tenhle chlap mě o to všechno připravil jediným posměšným úsměvem. „Ale jste tady tak trochu celebrita, Liso.“

Upřela jsem pohled do země.

„Takže…“ Pravou nohou poklepal o podlahu. „Vím, že musí být náročné zapadnout sem, ale čím později budete chodit, tím větší pozornost na sebe budete strhávat. Už teď vám jí všichni věnují až až. Rozumíte tomu? Pokud byste sem vážně chtěla zapadnout…“ Hlas se mu vytratil.

„Příště přijdu včas.“ Hlas se mi zachvěl, když jsem mrkáním zaháněla slzy. „Přísahám, že už se to nebude opakovat.“ Zvedla jsem hlavu. „Zase jsem měla problém se svým P. O. Boxem a ta holka ve studentském centru mi nechtěla pomoct a zapomněla jsem se nasnídat a –“

Zvedl ruku. „Nepotřebuju slyšet vaše výmluvy ani omluvy. Potřebuju jen vaši účast na svých hodinách a to, abyste se soustředila na zvládnutí tohoto předmětu. Myslíte, že to dokážete?“

Zvedla jsem se a přikývla.

„Dobře.“ Taky vstal, tyčil se nade mnou, ramena se mu uvolnila, ale jen trochu, a pramen vlasů mu spadl do očí, takže najednou vypadal jako kluk. A to i přesto, že z něj vyzařovala zlost i smyslnost najednou – i když tu poslední věc jsem nerada přiznávala i jen sama sobě, protože mi bylo jasné, že jsem blbá, když jsem si toho všimla. „Můžete jít.“

Kdyby před ním stál Gabe, nejspíš by mu dal jednu pěstí. I Wes by mu dal co proto, a to Wes nedokázal zabít ani pavouka. Ti dva si hrozně zakládali na respektu, a tenhle chlap využíval svoji profesorskou autoritu úplně špatným způsobem a choval se ke mně, jako kdybych nebyla nic jiného než rozmazlený fracek.

„Liso?“ Profesor Blake povytáhl obočí. „Nemáte náhodou nějakou přednášku, na kterou musíte jít?“

„Ano.“ Zaťala jsem zuby, i když bych mu nejradši něco odsekla – ale poslední věc, kterou jsem potřebovala, bylo dostat se do problémů s profesorem nebo prolítnout z předmětu. Tahle škola byla všechno, co jsem měla. Pokud bych se nesoustředila na studium, musela bych se soustředit na toho, kdo mě sledoval, nebo dokonce na svou neslavnou minulost, a to nešlo. Nedokázala jsem to, nemohla jsem na to dokonce ani pomyslet. „Děkuju, profesore, za vaši… ehm, radu.“

Zdálo se, že jsem ho překvapila, protáhl obličej, než si odkašlal do ruky a odvrátil se.

Vypadalo to, že se po mé reakci cítí nesvůj. Ale já jsem zaboha netušila proč.

Podívala jsem se na hodinky a zasténala, když jsem vyrazila na chodbu. Pokud nepohnu zadkem, tak přijdu na další přednášku pozdě. Dneska už podruhé.

Kapitola čtvrtá

Tristan

Nečekal jsem, že bude tak poddajná. Bylo to v přímém rozporu s tím, co o ní psal Taylor ve svém deníku. Na minutku, možná na sekundu, jsem začal pochybovat, ale pak jsem všechny pochybnosti potlačil. Dělal jsem to pro sebe, pro svou rodinu. Neměl jsem žádný důkaz, že je to ta samá holka, o které psal Taylor v deníku, jen svoje podezření, protože tu byla shoda jmen, shodný popis toho, jak vypadala, a navíc jsem v deníku našel pár jejích fotek.

To ona ho pomáhala zlomit.

Takže podle starobylého práva – bych já měl zlomit ji. Tohle byla rovnováha, jin a jang.

Kdyby mě teď viděli rodiče. Jo, nebyli by na mě pyšní, ale oni nehnuli prstem, aby mu pomohli. Pokud vůbec něco, tak byli prvním spouštěčem, a ona na ně plynule navázala.

Její jasně modré oči zářily v mých představách.