NOC SPLNĚNÝCH PŘÁNÍ

Obálka © Jakub G. Lustig, 2023

Vydalo nakladatelství © Canc, 2023

ISBN 978-80-88488-86-6 (ePUB)

ISBN 978-80-88488-87-3 (MOBI)

.

NOC
SPLNĚNÝCH PŘÁNÍ

Autoři:

Rosana Zvelebilová, Ivana Nováková, Ondřej Nečas, Hana Moravčíková, Andrea Čekanová, Erik Tylš, Kristýna Kvítková, Štěpán Tůma, Dita Tukan Polívková, Emílie Tach, Petra Langová, Bohumil Matějovský, Dagmar Digma Čechová, Edna Nová, Zuzana Žáčková, Karolína Kotová, Bára Omnes Urbancová, Marie Majka Benešová

Ilustrátoři:

J. G. Lustig, Václav Vlk, Jana Kvičerová, Aneta Vítámvásová, Andrew Littlepaul, Laďka Kóňová, Marie Neužilová, Karolína Kotová, Martina Hovorková, Rosana Zvelebilová

.

OBSAH

Povídky:

V ZAJETÍ KOŤÁTKANŮ

Rosana Zvelebilová

Velekněžka provádí lidské oběti, aby jí bohové plnili přání. Když se s ní Jacek setká, doufá, že nebude vybrán jako příští oběť.

KAMÍNEK V BOTĚ

Ivana Nováková, Ondřej Nečas

Vypadalo to jako obyčejný suvenýr z Orientu – stará olejová lampa. Jenomže jak víme, občas se v takových lampách skrývá džin, a někdy i něco horšího... Noc splněných přání může začít.

DŮM HRAČEK

Hana Moravčíková

Povídka o chlapci, který by si přál lásku a pozornost svých rodičů. Podaří se mu to? A jak si s tím poradí?

PLÁŽOVÝ ROMANTISMUS

Andrea Čekanová

Kde jeden nalezne štěstí, druhý trpí. Může splněné přání změnit úhel pohledu?

ZLATÉ DĚDICTVÍ

Erik Tylš

Pavel na babiččině půdě objeví něco, co byste v domě prarodičů rozhodně nečekali. Bacha na to, co si přejete!

TŘIADVACÁTÝ ÚNOR

Kristýna Kvítková

Někdy věci nejsou takové, jakými se zdají být, a přání se plní podivným způsobem. Když jste blonďatá blbka, tak obzvlášť.

LOVCŮV STÍN

Štěpán Tůma

Temný hvozd je útočištěm divoké smečky vlků, po jejíž stopách se vydává on. Nedoceněný chlapec, který touží otci dokázat, že i on dovede být nelítostným lovcem.

ALOISIE JIRÁSKOVÁ:

ZA KAŽDÉ PŘÁNÍ SE PLATÍ

Dita Tukan Polívková

Moje nejlepší kámoška po této noci už ví, že je lepší si svá přání plnit sama. Málem jsme za to obě zaplatily dost vysokou cenu. Jsem Aloisie Jirásková a vidím bytosti, které ostatní znají jen z pohádek a pověstí. Ale můj život má k pohádce daleko.

NOČNÍ MŮRA RODERIKA BEKA

Emílie Tach

Vražda v královském paláci! Smrt pobočníka Jeho Veličenstva! Ubodán ve vlastní posteli! Mohlo by se zdát, že niterná touha hnaná prostým chtíčem nemůže skončit jinak. Zhmotněný sen násilně přetvořený v noční můru. Kdo je vrah a kdo na splněné přání teprve čeká?

KDYŽ PADAJÍ HVĚZDY

Petra Langová

Kdo zavinil smrt mladé studentky? A proč zůstala její vražda nevyřešená? Tomu se snaží přijít na kloub poněkud zvláštní dvojice detektivů.

ZÁZRAK JEDNÉ NOCI

Bohumil Matějovský

Jde o mysteriózní krátkou povídku ze současnosti.

SCHRÖDINGERŮV TRAKTOR

Dagmar Digma Čechová

Dá se důvěřovat lidem? Není to příliš bláhové a naivní? Dobře situovaný podnikatel si rád uchovává víru a naději, i když ho okolí odrazuje. Uspořádá tedy dobročinnou akci pro potřebné... a možná bude zaskočen.

LAMPION

Zuzana Žáčková

Emě táhne na třicet a neprožívá zrovna nejšťastnější období. Mohlo by jí přání napsané na lampion během silvestrovské noci pomoct?

HOVNO

Edna Nová

Někdy nám osud nadělí pořádnou hordu sraček. Je jen na nás, jak se s tím vypořádáme.

KAT

Bára Omnes Urbancová

„Strhl jsem katovi masku. Měl uslzenou tvář.“ (Valeriu Butulescu)

VÁNOCE V ZAPADLÉ PRDELI

Karolína Kotová

Kdo nosí dárky do Zapadlé Prdele? Ježíšek, nebo Santa? A co sníh? Bude na Vánoce nějaký? To vše a ještě víc zjistíte v povídce Vánoce v Zapadlé Prdeli.

KRYSTALEK SYLVIA

Marie Majka Benešová

Vše začalo malým třeskem, kdy se z komety oddělil drobeček zvaný Sylvia, který se nyní potuluje vesmírem, nasává vůni rumu s malinami a snaží se o jediné – najít si kamaráda.

.

Rosana Zvelebilová

V ZAJETÍ
KOŤÁTKANŮ

Jacek

„Tenhle ještě žije!“

„Né, prosím!“

Krřřř!

Podle zvuku se ten výjev zdá velmi děsivý. Rozlepím oči v naději, že se mi to jenom zdálo. Ne, je to mnohem děsivější, než jsem si myslel! Nepřátelští vojáci procházejí bitevním polem a pečlivě prohlížejí každého z našich. Jakmile narazí na živáčka…

Krřřř!

Podříznou ho jako podsvinče. Uprostřed se nese na bílém koni pocákaným krví Modrý rytíř, nejobávanější bojovník Koťátkanů. Určitě se mu tak říká podle tmavě modrého brnění. Vypadá trochu legračně, protože je drobnější, než jsme si kdy představovali, a na přilbě má bílé načechrané peří. Ale i tak by se s ním nechtěl potkat nikdo. Zaručená smrt… Viděl jsem ho v boji – sekal hlavy a sám zmasakroval desítky Chrpanů.

Mám obrovský strach, ale co hůř – bolí mě hlava.

Když se z naší strany ozvalo: „Ústup!“, chtěl jsem zdrhat také, ale někdo mě pěkně přetáhl po palici. Teď lituji, že jsem se probral. Už jsem to mohl mít za sebou, a ani bych o tom nevěděl.

Plazím se do přilehlého lesíka a doufám, že jsem nenápadný. Seberu meč, který tam odhodil nějaký prchající Chrpan, a ostražitě se plížím mezi stromy, tedy spíš couvám s pohledem upřeným k poli. Modráska už nikde nevidím.

Možná to půjde, říkám si, když se takhle plížím už několik minut. Třeba se mi podaří utéct, nebo se schovat. Ani o mně nevědí…

Sssššš, cink!

Zvuk, jak někdo za mnou vytáhl hodně dlouhý meč z pochvy. Srdce mi spadne do kalhot. S obavami se pomalu otočím a… Vyprsknu smíchy.

„Co je tu tak směšnýho?!“ zahuhlá nejobávanější bojovník do přilby. Má vysoký, skoro dětský hlas. Prostě si stojí na mýtince, kam jsem docouval.

„Já!“ Chci to objasnit, aby si snad nemyslel, že se mu posmívám, akorát mi to moc nejde, když se zalykám. Asi projev zoufalství, nevím, každopádně tomu nedokážu zabránit.

Akorát na sebe strhnu pozornost dalších vojáků, kteří kolem nás udělají hlouček, ale nikdo mě nevraždí, zatím.

„Skrývám se tu v naději,“ koktám, „že se třeba ještě zachráním. Ale pak narazím…,“ ukážu na něj dlaní, „… na samotného Modrého rytíře! Takovou smůlu můžu mít jenom já.“

Nakloní hlavu na stranu. Cítím, že mě propaluje pohledem, i když mu do očí přes přilbici nevidím. Vážně je asi tak stejně vysoký jako já, ale stejně mě děsí. Hřbetem ruky si utřu slzy od smíchu a párkrát se zhluboka nadechnu, abych se uklidnil. Stejnak se dál křením jako idiot.

„Proč jsi šel zrovna sem, kde se schovávám?“ nejde mi do hlavy.

„Vychcat se,“ odpoví.

„A povedlo se?“

„Ne. Tady si jeden nemůže ani v klidu kecnout do křoví.“ Udělá krok ke mně. Instinktivně zvednu meč. „Hodláš se mnou bojovat?“ zeptá se posměšně.

„No…“ Pokrčím rameny. „Jestli se mnou chceš ztrácet čas.“

„Zemřeš.“

„Já vím.“

Zase nakloní hlavu na stranu a čumí na mě.

„Ale bude mi ctí.“ Myslím to upřímně, což moc nevypadá, když se pořád chechtám. „Panečku, sám Modrý rytíř!“

„Jestli mě porazí, nechte ho jít!“ pokyne mužům okolo.

„Děkuji.“

„Není za co,“ zpraží mě.

„Za naději. Ta prý umírá poslední.“

Postaví se do střehu a namíří na mě špičkou. „Tak dělej, nemám na tebe celej den.“

Prohlédnu si ho a pokusím se postavit stejně, což mi vůbec nejde, když on je obráceně. Levák.

„Co děláš?!“

Zarazím se. Tohle bude pěkný trapas, měl jsem se nechat podříznout.

„Ty to vůbec neumíš?“ podiví se.

„No… Meč držím poprvé v životě,“ přiznám potupně.

„Takhle!“ ukáže mi úchop ze strany, dokonce si kvůli mně přehodí ruce, aby mi to jako pravákovi bylo jasné. Snažím se nevnímat posměšky Koťátkanů a maximálně se soustředím, abych to zopakoval.

„Děkuji.“

A znovu hlava na stranu. Možná se snaží odhalit, jestli blafuji, nebo jsem vážně takové poleno. Opět zaujme postoj. Teď to přijde. Pevně zavřu oči a zadržím dech.

Cink!

Jednou ranou mi vyrazí meč z ruky. Ozve se povyk přihlížejících. Oči otevřu a zaplaví mě další záchvat smíchu.

„Tak to bylo rychlý,“ konstatuje Modrý rytíř.

„Co teď?“ Vážně to nevím. Probodne mě? Setne?

„Na kolena a skloň hlavu.“

„To zní dobře,“ zabrblám a pokleknu. Rána z milosti. Snad to nebude bolet. Uf, já se bojím! Srdce mi tluče snad až v krku. „Tak dělej,“ zašeptám.

Pár sekund, které mi připadají jako věčnost, se nic neděje. Hlavně už mi není do smíchu, aspoň že tohle přešlo. Na krku mi naskočí husí kůže a po zádech se mi prožene mráz. Jo, čekal jsem, že ve válce umřu brzy, ale ani ve snu mě nenapadlo, že takhle trapně…

„Sbalte mi ho s sebou!“ zavelí najednou Modrý rytíř.

„Už máme dost zajatců,“ oponuje velký, statný důstojník. Asi generál. „Navíc je zraněnej.“

„Je malej, na vůz se vejde. A ta krev?“

Ticho. Modrásek mě lehce píchne špičkou meče do spánku. Aha, to byla asi otázka na mě… Tady se jeden nemůže ani soustředit na smrt! Ale asi to mám za to, že jsem ho nenechal vymočit.

„Nic vážného,“ zašeptám.

Nevím, co se děje, když čumím na jehličí a ještě pořád čekám, kdy Modrásek sekne, ale dle kroků a toho, že mě zvedají, usoudím, že jsem tedy zajatec. Uf! To jsou nervy!

***

Čtyři slamníky si v maličké cele zabrali ti největší svalovci. Všech devět vojáků je tak o hlavu vyšších než já. Na to jsem zvyklý od svých bratrů, ale ti mě obvykle chránili, zvlášť, když jsem přefikl nějakou paničku a její manžel mi přišel rozbít hubu.

Měl jsem desítky žen. Nevím, čím jsem je přitahoval. Říkaly, že tím, jak jsem vtipný a vzdělaný. Možná si mezi sebou špitaly, že jsem dobrý v posteli. Každopádně se mi v ní pěkně střídaly, ale žádná se nechtěla stát mojí milou. Mou hlavní chybou bylo, že jsem nedokázal říct „ne“.

Spoluzajatcům jsem spíš na obtíž – jakmile dostaneme džbán vody nebo bochník chleba, silnější vyhrají a na mě samozřejmě nezbude. Pochopil jsem své postavení, už když mi na voze mířícího z bitevního pole nadávali, že budu akorát zabírat místo. Takže spím na studené zemi, klepu kosu, mám hlad a neskutečnou žízeň. O strachu ani nemluvě. Už si nedělám naděje, že se odtud dostanu.

***

Třesu se, i když je teplo. Nejspíš mám horečku. Potím se a hlava se mi točí. Tolik ke spaní na zemi, žízni a hladu. Asi je mi už úplně jedno, co s námi bude. Je mi tak zle…

Náladu mi trochu zvedají kočky. Je jich tu snad milion! Lezou všude, dokonce i sem do žaláře, který je ve věži. Spoluvězni je tahají za ocasy a sem tam kočku někdo nakopne. Já se s nimi mazlím a ocením, když u mě spí, protože hřejí.

Spustí se liják. Hurá! Vyškrábu se na nohy, natáhnu ruku skrz mřížované okno a snažím se nachytat vodu aspoň do dlaně.

„Vidíš tu pyramidu?“ promluví na mě největší voják.

Přikývnu. Všiml jsem si jí hned první den. Je na ni hezký výhled, zvlášť když za ní zapadá slunce.

„Je pravda, že tam Koťátkani prováděj oběti?“ pokračuje. Spíš se divím, že se mnou po tolika dnech ignorace někdo mluví. „Lidský,“ dodá pořádně nahlas, zřejmě aby vyděsil spoluvězně. Mě už víc vyděsit nejde.

„Proč se ptáš?“ Nehodlám tady rozpoutat paniku. Ano, než jsem táhl na frontu, zjišťoval jsem si o nepřátelích všechno možné, ale jejich brutální praktiky se mi zrovna popisovat nechce.

„Prej rozpářou chlapovi břicho a vyříznou srdce zaživa.“

Napiju se z dlaně. To je úleva!

„No tak!“ Šťouchne do mě. „Seš inteligent, ne? Neříkej, že nevíš!“

„Je to pravda,“ odbydu ho.

Ostatní se náležitě zhrozí, to jsem zrovna nechtěl. Navíc se teď mračí na mě, jako bych za to mohl. No jo, posel špatných zpráv. Už jenom doufat, že nás kuchat nebudou.

 Morena

Generál Zála je obrovskej chlap. Trochu mě děsí, ale taky vzrušuje. Ach jo, jak moc bych si přála takovýho pořádnýho chlapáka! Vzdala bych se týhle debilní profese a spala s ním od rána do večera! Nebo spíš od večera do rána. Prostě furt.

Se Zálou a dalšíma dvěma vojákama vstoupím do chodby před celou. Jasně, že si Chrpani všimnou hlavně mě. Mám rozpuštěný, dlouhý, světlý, vlnitý vlasy a vejstřih na bílejch šatech snad až po pupík. I když mám prťavý kozy, uvítaj mě pískáním a mlaskáním, prasata.

„Mám pro vás dobrou zprávu,“ začne Zála. „Dohodli jsme se na výměně zajatců, takže dneska všichni až na jednoho pojedete domů.“

„Jéééj!“ spustí se radostný povykování, tleskání a veselí. Jenom zrzek mlčí. Krčí se pod oknem, hladí kočku a klepe se jak ratlík. Asi si jako jedinej všiml ve sdělení tý negativní části.

„Teď se prosím svlékněte do půl těla a utvořte řadu u mříží,“ přikáže generál.

„A proč?“ protestujou.

Zaváhá. Jukne na mě a já ho přikejvnutím ujistím, že jim může vykecat podrobnosti. Jsem zvědavá na jejich reakce.

„Ten jeden, který nepojede zpět k Chrpanům, bude obětován našim bohům. Velekněžka si potřebuje vybrat vhodného adepta,“ pronese, jako by to byla nějaká výsada. Určitě se teď všichni pohrnou, aby posloužili jako oběti…

Neochotně se svlíkaj. Maj svalnatý vypracovaný těla a široký hrudníky. Je to krutě sexy, ale byla by s nima těžká práce, navíc kdyby se třeba chtěli bránit.

„No nic. Šance devět ku deseti, že přežiji. To není tak zlé,“ zabrblá tiše zrzek, sundá si kočku z klína, pracně se vysouká na nohy a svlíkne propocenou košili. Postaví se k ostatním do řady.

Najednou ti svalovci nejsou takoví hrdinové, když jim jde o život. Hrběj se a na mě ani nemrknou, abych si třeba nevybrala je. Radši potupně čuměj do země.

„Zrzavej,“ rozhodnu. Chvilku mu trvá, než si uvědomí, že je jedinej. Vzhlídne a všimne si, že na něj pro jistotu ukazuju prstem. Rozklepe se ještě víc. Spustí teď prosby?

„Paráda!“ Překvapivě se usměje. „Konečně nějaká ženská stojí o mé srdce.“

Nechápu, co tím chce říct.

„Všem šlo vždy jen o sex,“ dodá. Asi chce bejt vtipnej…?

„Už se můžete obléknout,“ pokyne Zála. Zajatci na sebe soukaj svršky, zatímco zrzek furt stojí u mříží a čumí na mě.

„Ty taky,“ řeknu.

„Nepůjdeme hned?“

Zavrtím hlavou. „Až při západu slunce.“

„Teď následujte vojáky,“ přikáže Zála. „Kromě zrzka,“ doplní, asi aby ho nenapadlo jít s nima.

„Prosím!“ zakňučí, jako by se právě probudil. Bude škemrat, abysme ho nezabíjeli? Trochu se na to těším. „Dejte mi aspoň trochu vody. Prosím.“

Prohlížím si ho a čekám, jestli je to fakt všechno. Jenom smutně čumí, olizuje si popraskaný rty a nic dalšího neříká.

Se Zálou beze slova vykročíme k východu. Ještě za sebou zaslechnu tichý: „Tak nic… Do večera to snad nějak vydržím.“

Jacek

Stojím u okna, hladím vrnící kočku v náručí a prohlížím si pyramidu. Nikdy bych nehádal, že skončím zrovna takhle. Určitě to bude příšerně bolet. Asi mě dostihla karma za ty stovky, možná tisíce, hodin rozkoše v posteli. Nechce se mi umřít, ani trochu. A už vůbec ne takhle hnusně, před očima nepřátel. Nejsem kdovíjaký odvážlivec, určitě budu brečet, škemrat, řvát… Taková ostuda.

Možná bych se měl trochu prospat, když všichni odešli a mám slamníky pro sebe, napadne mě. Otočím se a… leknu se, až nadskočím a kočka mi uteče. Nečekal jsem, že by za mřížemi mohl někdo stát. Musela se připlížit tiše jako duch.

Morena

„Uf, to seš ty…“ oddychne si. Jako koho jinýho by se měl leknout než baby, co ho bude večer masakrovat?

„Pojď.“ Odemknu mříž.

„Je tak poledne…“ Zmateně se rozhlíží. „Že bych si to špatně zapamatoval? Myslel jsem, že mám ještě pár hodin života,“ brebentí, ale následuje mě. Pro jistotu, aby nic nezkoušel, nás doprovázej čtyři vojáci. Vedu ho z věže do sálu. Tam je na dlouhým stolu prostřeno pro dva. Sednu si do čela, on vedle mě. Upřeně sleduje orosenou sklenici vody.

„Můžu?“

Přikejvnu.

Chlemtá jak doga. Jakmile do sebe vyklopí všechen obsah, číšník dolije. Posunu před něj pilulku.

„To ti sníží horečku.“

„Děkuji.“ Ochotně ji zbaští a zapije. Tyjo, kolik vody se do něj ještě vejde? Druhej číšník nám přinese úžasně vonící vývar.

„Co si dáte jako hlavní chod?“ zeptá se ho a jmenuje všemožný dobroty. Když skončí, zrzek se zadívá na mě.

„Není to škoda jídla?“

„Proč?“

„Protože za chvilku umřu…?“

„Přece nepošlem bohům hladovýho chlapa.“

Vybere si oběd, spíš zmateně a náhodně, a pustí se do vývaru.

„Jinak já jsem Jacek.“

Proč mi to říká?

„Když už spolu máme ten romantický oběd…“ vysvětluje, jako by odpovídal na moje myšlenky. „Je slušnost se představit.“ Asi čeká, že to taky udělám. „No tak, jsi ženská, se kterou strávím zbytek života.“

„Morena.“

„To zní honosně. Těší mě. Jsi velekněžkou dlouho?“

„Od malička mě k tomu vychovávaj.“

„A co je tvoje hlavní práce? Velekněžkování, nebo modráskování?“

No do háje! Zarazím se.

„Proto jsi mě na bitevním poli nesťala?“

Pořád mlčím a čekám, co z něj ještě vypadne.

„Už tam sis mě vybrala jako oběť, že?“

Zhluboka se nadechnu a nakloním se k němu. „Jak jsi mě poznal?“

„Nejdřív podle hlasu a gest,“ naznačí naklonění hlavy na stranu. „Pak mě napadlo, že je Modrý rytíř žena, když říkal, že si chtěl při močení kecnout do křoví. Ale tohle mě ujistilo,“ ukáže na lžíci, kterou držím v levačce.

„Prosím, nikomu to neříkej,“ stále šeptám.

„Slibuji, ale jenom když –“

„Ne!“ skočím mu do řeči. Teď už na ubohý škemrání nejsem zvědavá. Natož na vydírání. „Nemůžeme tě nechat žít!“

„To mě ani nenapadlo,“ usměje se. „Neřeknu to, když mi prozradíš, jak se z tebe stal nejobávanější bojovník. Pochybuji, že tě to učili ve škole pro velekněžky.“

Povzdychnu si. Dívám se mu do zelenejch očí, který šmejděj spíš k mýmu výstřihu, a váhám.

„Nikomu to nepovím. Vezmu si to do hrobu –“ Znejistí. „Co vlastně děláte s oběťmi, až je vykucháte?“

„Spálíme.“

„Vezmu si to s sebou na kremaci.“

Má to mít. „Bohové ocenili oběti, který jsem jim darovala, proto mě obdařili.“

„Takže ses jednoho dne vzbudila a uměla jsi… všechno?“

Přikejvnu. Jeho to rozesměje.

„Bohové jsou skutečný,“ podotknu podrážděně.

„Já na to nevěřím. Jsem doktor, takže nevěřím na nic nadpřirozeného.“

„A co je podle tebe po smrti?“

„Vůbec nic. Doufám.“

Možná proto je tak v klidu. Teda v rámci možností, strach ze smrti je na něm dost znát, ale aspoň se z toho nepokouší vykroutit. Takže je felčar?

„Já jsem si říkala, kde se ve vaší armádě vzala taková padavka, co ani neudrží meč…“

„No děkuju pěkně,“ zabrblá s úsměvem a pustí se do hlavního chodu. „Když přišel mým bratrům povolávací rozkaz, dostal jsem o ně strach. Nabídl jsem se místo nich. Chrpanští důstojníci zhodnotili, že se bude doktor hodit, takže bráchové zůstali doma. Jenom jsem nečekal, že mě poženou do bitvy. Zvlášť proti takovému silnému soupeři.“

„Je to jedno velký nedorozumění,“ špitnu.

„Co? Postavili jste si armádu úplně omylem?“

To byl asi důvod, proč na nás vlítli. Mírumilovnej národ Koťátkanů měl najednou tisícihlavý mužstvo, proto Chrpani vymysleli, že zaútočej, aby nám zatnuli tipec hned v prvopočátku. Jenom nečekali, že se budeme tak dobře bránit, a už vůbec, že máme Modrýho rytíře. Mě.

„Nechtěli jsme bojovat s váma,“ prozradím.

„Aha… Ale nikdo další v okolí není. Jen my a Koťátkané. Nedává to smysl.“

„Čelíme něčemu mnohem horšímu. Možná máš štěstí, že dneska umřeš.“

Dojíme mlčky. Pak ho pošlu na koupel, aby mu to slušelo, až dorazí k bohům. Hlavně aby si smyl zaschlou krev na hlavě a přestal tak smrdět.

Jacek

Při koupeli a holení celého těla se ke mně dívky chovají jako ke králi. Nejvíc jsem měl v posteli dvě holky naráz, ale teď jich kolem mě poskakuje pět. A jelikož jsem nahý, hned poznají, jak moc se mi to líbí. Nepohorší je to, naopak – sotva mě uloží na lenošku, abych oschl, už se se mnou dvě mazlí. Potírají mě vonným olejem. Je to tak příjemné, až na nadcházející smrt skoro zapomenu… akorát že vůbec. Stále mi v hlavě naskakuje představa, jak to bude příšerně bolet!

***

Nevím, jestli s pěti dívkami k něčemu došlo, ale normálně jsem v té odpočívárně usnul. Ale už je mi líp, pilulka od velekněžky proti horečce zabrala, šlofík nejspíš taky. Holky mi zavážou bederní roušku a chlapi mi chtějí spoutat ruce za zády. Je to tady. Strachy se můžu podělat… No jo, vlastně.

„Můžu si ještě odskočit?“ zeptám se poníženě. Dovolí mi to.

***

Před pyramidou stojí několik stovek Koťátkanů a čekají na krveprolití. Mé krve, do háje!

Procházím uličkou v davu, kočky se mi pletou pod nohama a mám co dělat, abych se na nich udržel, jak se mi podlamují kolena. Do schodů mi průvodci pomůžou, sám bych to asi nezvládl. Skutálel bych se dolů a měli by po oběti… Tohle je tak na pytel!

Morena čeká nahoře. Má ty bílé šaty s obrovským výstřihem. Vypadá jako nevěsta. Sleduje můj velkolepý příchod, který by stoletý stařík zvládl mnohem ladněji než já.

„Neboj. Stačí, když do toho dáš srdíčko,“ pošeptá mi.

Jestli se mi dřív nezastaví samo z vyděšení, napadne mě. Ale jo, je vtipná. Trochu ze mě opadne tréma.

„Udělej si pohodlí,“ ukáže na obětní oltář.

„Jaká je nejpohodlnější poloha pro vyříznutí srdce?“ zeptám se sarkasticky.

Koutky jí cuknou. Jsem rád, že jsem také vtipný. Za burácivého potlesku se položím na záda. Trochu mi překáží ruce spoutané vzadu, ale přeležené paže jsou asi to nejmenší, co mě teď trápí.

Morana se chopí ocelového skalpelu, zvedne jej nad hlavu a všichni zmlknou. Je takové ticho, že musí být slyšet mé zběsilé dýchání.

„Bohové!“ začne velkolepě. „Přijměte tuto lidskou oběť jako dar.“

Říz!

Pěkně povrchově, jenom v pokožce, od jedné klíční kosti ke druhé. Můj učitel anatomie by na ni byl hrdý.

Říz!

Rovnoběžně s prvním řezem pod hrudníkem.

Říz!

Nakonec oba řezy spojí svislou rýhou. Jako podle učebnice. Zatínám zuby. Není to ani tak bolestivé, jako děsivé.

Chopí se zahnutého kulatého nože a stahuje kůži. To už neskutečně bolí! Párkrát vykřiknu, než mě otevře jako knížku. Do háje, vidím svůj hrudník!

Krřřř! Krřřř!

Poctivě pilkou přeřezává měkké části žeber. No fuj! Vypadá to odporně, a ještě odporněji to bolí. Proč se na to sakra koukám? Kňučím, brečím a vrtím se tolik, že mě musí pár poskoků držet. Ať už je konec!

Cvak.

Zahákne podivnou ocelovou konstrukci za přeřezaná žebra. To ne! Snad nechce udělat, co myslím?!

Opře se o ni celou svou váhou.

Křup!

Vypáčí mi pár žeber na stranu.

„Ááá!“ ječím. Kurva! To se nedá vydržet!

Cvak.

„Ne… už ne…“ škemrám marně.

Křup!

„Uááá!“

Jde na druhou stranu. Zakláním hlavu a zatínám zuby.

Cvak a křup!

„Ááá!“ Mimo šíleného řevu vyluzuji i nesrozumitelné prosby. Nejspíš jsem se dostal do bolestné agónie. Klepu se a kromě hrudníku mě šíleně bolí celé tělo. Skoro nevnímám, jak mě poskoci pevně drží. Sleduji její dekolt, který je pocákaný od mé krve. Asi jako její kůň po bitvě. Trochu mě uklidňuje. Až teď si připustím, že se to doopravdy děje. Mám otevřený hrudník, opravdu umřu. Do prdele!

Cvak a křup!

Už mi nejde řvát. Jenom sípám. Až mě překvapuje, kolik různých zvuků ze sebe dokážu vyloudit. Ani už nemyslím na to, jak uboze tady sebou škubám a jakou mám teď před Koťátkany ostudu. Zmítám se v bolestech a sleduji své obnažené plíce, mezi kterými zběsile ťuká srdce, a její kozy, když se nade mnou naklání. Chopí se úzkého nože. Teď to přijde. Skoro se na to těším, protože tohle mučení je vážně kruté. Ať už je konec, prosím!

„Bohové!“ zvolá k nebi.

Do prdele, ještě proslov? Proč se na to nevysere a takhle mi to prodlužuje?!

„Přijměte tento dar a vyslyšte mé přání!“

Mně je úplně jedno, co si přeje. Chci konec! Její dramatická pauza mi přijde nekonečná.

„Prosím! Pomozte nám zvítězit v nadcházející bitvě. Pomozte nám porazit Pórovaté! Zachraňte náš národ. Zachraňte svět!“ Dává do projevu všechno. Hrudník se jí zběsile zvedá.

Mně ne, když ho mám otevřený. Jenom se mi nafukují a vyfukují obnažené plíce. Když jsem na studiích viděl vykuchané mrtvoly, nebylo to tak… živé. Vlastní. Fuj! Do pytle, ať už mě dorazí!

„Toť mé přání!“ zvolá a nakloní se nade mě. „Už to bude,“ zašeptá, asi aby mě uklidnila.

„No konečně,“ vysoukám ze sebe.

Fik! Fik!

Jo, udělala to rychle. Teď drží v ruce mé srdce… které stále bije! Já už neřvu, nejde to. Nejde ani dýchat. Nejde nic. Před očima se mi objevují mžitky, ale i tak ji zřetelně vidím. Umírám pár vteřin, ale mám pocit, že se čas extrémně zpomalil. Slyším burácivý potlesk publika. Ona se usmívá. Orgán v její levici se přestane snažit. Ha, ženská, co získala mé srdce, pomyslím si a…

***

„Ááá!“ S výkřikem se probudím a prudce se posadím. Hned se chytnu za hrudník, ve kterém mi bije srdce na poplach. Aspoň že nějaké mám! Fuj!

„Co je?“ zeptá se s ledovým klidem kypřejší žena snědé pleti, která leží na lenošce vedle mě. Má zelené vlasy, to není zrovna přirozená barva. Rozhlédnu se a zjistím, že jsem stále v odpočívárně po koupeli.

„Šílený sen,“ odpovím. „Velekněžka mě rozřízla, vylámala mi žebra a… a vyndala mi srdce!“ Rozbrečím se, když si uvědomím tvrdou realitu. „To né!“ Chytám se za hrudník, který se mi při vzpomínce na ten odporně živý a bolestivý sen svírá. „Teprve mě to čeká! Do háje. Lepší by bylo nevědět,“ kňučím jako největší bačkora a zalykám se pláčem. Takové zoufalství jsem snad nikdy nezažil. „Chtěl jsem být statečný, ale… Jestli to bude byť z poloviny tak strašné jako v tom snu… Ne! To nedám! Do prdele!“

Do odpočívárny vejde svalnatý muž se zářivě bílým úsměvem. Má sytě zelené oči, asi jako ona vlasy. Zeleň mých duhovek je proti té jeho jako bažina.

„Kdo to je?“ zeptá se fešák ženy.

„Ále,“ máchne rukou. „Další oběť.“

„Pěkný dáreček.“

Ona se vysouká z pohodlí lenošky a posadí se ke mně.

„No tak, nevyváděj,“ konejší mě.

„Jak mám nevyvádět?! Vždyť je to tak strašné! Bude to strašné!“

„Ššš.“ Hladí mě po vlasech. Zádech. Stehnech. Nějak mě ta šílená panika přejde. Překvapivě ze mě opadne zcela, když se do utěšování vloží i ten usměvavý muž.

Morena

Sotva slunko zapadne a Jackova mrtvola dohoří na hranici, zalije mě smutek. Mrzí mě, že jsem ho tak odporně zabila, ale snad nám bohové pomůžou. Pravděpodobně dneska zahynu. Třeba se se zrzounem shledám po smrti, i když nevěřil, že by něco bylo. Určitě je teď u bohů a užívá si…

Pórovití jsou odporní. Nelidský stvoření s chapadlama, pokrytý slizem a posetý nespočtem nepravidelnejch dírek. Jedna stvůra je dvakrát větší než naši nejvyšší muži. Než Zála, kterej vede do boje Koťátkany. Nejspíš do posledního, poněvadž jsou ti hnusní Póráci v přesile.

Doteď náš milej generál neví, že já jsem Modrej rytíř, ale jestli to přežijeme, řeknu mu to. Třeba se mnou pak bude chtít chodit…

Na bitevním poli se zastavíme naproti těm zrůdám. Jak Póráci dejchaj těma hnusnejma dírkama, nechutně se nafukujou a vyfukujou. U toho vydávaj zvuky, jako by prděli. Akorát to je spíš děsivý než vtipný. Aspoň že v měsíčním světle nejsou tolik vidět, ve dne jsou ještě odpornější.

„Na ně!“ zavelí Zála.

Tak se na ně teda vrhneme. Snažíme se je rozsekat na kousky, ale maj těch chapadel každej hafo, takže je to děsně těžký. Dělaj takový záludnosti, že omotaj chapadla kolem krku bojovníka, a pokud mu rovnou nezloměj vaz, uškrtěj ho. Ale ti to maj dobrý. Hůř dopadaj ti, na který se chapadla přicucnou a normálně je zaživa vysajou. Vždycky, když Pórák takhle někoho zbaští, zvětší se jeho objem a je mnohem těžší ho rozsekat.

Prohráváme. Zála přišel o koně, ale ještě kolem sebe statečně máchá mečem. Pár Póráků se mu podařilo rozmašírovat, ale vidím, jak je v pasti. Obklíčili ho. Vyrazím mu na pomoc. Pórák se přisaje na mýho běláska. Spadnu. Sleduju, jak chapadla s mlaskáním a prděním vysávaj mýho koně a Pórák se zvětšuje! Ble!

Vzpamatuju se. Musím bojovat! Ještě aspoň chvilku. Plazím se bahnem k Zálovi. Chapadla mě nebezpečně pronásledujou. Bojový pole utichá. Vím, že naši neutekli. Umřeli?

„Nechte… Zálu… na pokoji!“ řvu a sekám kolem sebe jako smyslů zbavená. Když se přes les chapadel dostanu k němu, najdu jenom vysušenej kus masa. Toho sexy Zálu nepřipomíná ani zdaleka. Ty svině ho úplně vycucly!

Teď jdou po mně. Jsem na řadě. Já se ale jen tak nedám. Sekám chapadla mečem, píchám jim dýkou do těch hnusnejch pórů, ale je mi jasný, že nemám šanci.

Chapadlo mi podrazí nohy. Zaryju si držkou v bahně. Už si musím sundat přilbici, poněvadž hovno vidím. Možná lepší nevidět, teď jsou všude okolo a nebezpečně se po mně sápou. Už jenom chvilku a bude konec, říkám si a sekám.

Fííí!

Oslní mě plamen. Co to bylo?

Fííí!

Pórovitej se rozletí na cáry. Ohnivej meč? Jak je to možný?

Fííí!

Tajemnej rytíř se ohání jako nejlepší bojovník. Dokonce lepší, než jsem já, uznávám. Má na sobě zelený brnění a na přilbici oranžový peří, aspoň to tak vypadá ve světle ohně, kterej mu žhne na meči.

Fííí!

Rozsekne Pórovitýho, co už mě málem dostal.

Fííí!

Skoro to vypadá, jako by přišel na pomoc zrovna mně.

Fííí!

No jasně! Zelenej rytíř! Poslali ho bohové!

S jeho počínáním chytím druhej dech. Vyskočím na nohy a dávám do toho všechno. Až teď si všimnu toho rámusu. Jako by se na poli objevily tisíce dalších mužů… Chrpani nám přišli na pomoc!

Společně masakrujeme ty hnusný potvory. Teda trochu žárlím, protože na jednoho Póráka, co rozsekám já, dá Zelenáč tak deset.

Po pár minutách se na poli válej už jenom vysušený mrtvoly, pórovitý chapadla a pár zraněnejch. Vyhráli jsme? Do prdele! My jsme vyhráli!

***

Ve městě nás uvítaj fakt nadšeně. Náš návrat ani nečekaj, zabednili si okna a doufaj, že to budou mít rychlý, až si pro ně Póráci přijdou, takže je tu celkově mrtvo. Pochopitelně se leknou, když se přivalíme spolu s Chrpanama, ale nakonec jim dojde, že jsme vítězové. To je radosti! Hned kolem nás pobíhaj, chlastáme, slavíme a já už netajím, že jsem Modrej rytíř. Jenom to nikoho nezajímá. Všichni pochlebujou tomu Zelenýmu zmetkovi, jako by kompletně zachránil svět. Jsem naštvaná, bez ohledu na to, že ho fakt zachránil. Vykročím k němu.

„Co seš zač?“

„Moreno!“ zvolá a nadšeně zvedne ruce. „Noc splněných přání!“

„Co?!“

„Jsem tvá splněná přání! Obě.“

„Poslali tě bohové?“

„Ano. Nejprve mi vůbec nedošlo, že už jsem mrtvý,“ chrlí. „Myslel jsem si, že se mi to jen zdálo, ale nějaká zelenovlasá bohyně mě utěšovala, možná až moc, a její kolega bůh taky –“

„Co?!“

Chytne mě za ruku a odvleče za roh, kde není ani noha.

„Jsem se s ní vyspal. I s ním, jakože naráz. Až po sexu mi došlo, že jsou oba bozi. Zalíbil jsem se jim, tak mě poslali zpátky, aby ti splnili přání. Mají tě rádi, Moreno.“

„Kdo seš?!“

Rozhlídne se a sundá si přilbici. Jacek! Vždyť jsem mu při soumraku vyřízla srdce zaživa a následně spálila jeho mrtvolu!

„Nechtěl jsem si to sundávat před nimi, aby se nelekli.“

„To seš hodnej,“ vykoktám. Jsem z toho tak nějak v šoku.

„Ale je to příjemná změna, když umím bojovat. Už nejsem poleno.“

„Poleno?“ Dojde mi to. „Jsi živý?“

„Nejprve mě chtěli poslat na pomoc s tím, že se mám po vyhrané bitvě vrátit. No, ale poté, co se se mnou oba vyspali, zhodnotili, že by ti mohli splnit ještě to druhý přání. A tak jsem tady, abych…“ Jeho pohled sjede k mým kozám, který přes to modrý brnění nejsou vůbec vidět.

„Přála jsem si pořádnýho chlapa!“ zpražím ho. „Svalnatýho, vysokýho a drsnýho chlapáka! Kterej padl v bitvě vysušenej jako rozinka.“

„Seš normální?! Chceš se mnou něco mít, když jsem tě vykuchala zaživa?“