I.

II.

PDF

ISBN 978-80-570-5225-8

EAN 9788057052258

EPUB

ISBN 978-80-570-5226-5

EAN 9788057052265

MOBI

ISBN 978-80-570-5227-2

EAN 9788057052272

III.

Názov: 77 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, kratšie

Séria: Poviedky na večery a noci #7/7

ANDREW LANG

RÓBERT HODOŠI

IV. (TIRÁŽ)

Titul: 77 poviedok na večery a noci

Podnadpis: Starodávne rozprávky, kratšie

Séria: Poviedky na večery a noci #7/7

Autori: Andrew Lang, Róbert Hodoši, +ďalší

Editoval a zozbieral: Andrew Lang (*1844, +1912)   

Roky pôvodného vydania poviedok: 1889-1910

Výber zostavil, preložil a spracoval: Róbert Hodoši

Jazyková úprava: Róbert Hodoši

Vydal: Robert Hodosi (*1975), Lovce, SK

1. slovenské vydanie eKnihy: 2023

Počet strán: 431 (A5)

Počet slov: 124 tisíc

Obrázok na obálke: pixabay.com, Willgard Krause

Spracovanie obálky: Lydia Hlozakova

Copyright © Robert Hodosi (*1975), 2023, SK

**citát**

„Chcete mať inteligentné deti? Čítajte im rozprávky. Chcete mať ešte inteligentnejšie deti? Čítajte im ešte viacej rozprávok.“
(Albert Einstein)

V. (ANOTÁCIA)

Kniha 77 poviedok na večery a noci je siedmou zo série 7 kníh, ktoré spolu obsahujú 400 mystických poviedok. V tejto sérii sú kratšie z nich, ich dĺžka je 4 až 6 strán (1340 až 1860 slov). Všetky sú zoradené od kratších po dlhšie. Najznámejšie z nich sú = 15*/ Cisárove nové šaty, 17*/ Cínový vojačik, 37*/ Mlynček mel, 40*/ Tri malé prasiatka, 45*/ Pán Kocúr v čižmách, a ďalšie.

Kniha obsahuje najkrajšie poviedky a rozprávky z celého sveta, ktoré boli známe pred rokom 1910. Zozbieral ich škótsky spisovateľ Andrew Lang. Ako to napovedá už názov knihy, poviedky sú vhodné na večerné čítanie, pričom slovná zásoba je vhodná pre 10 až 12-ročných čitateľov. Pôvodne boli publikované v angličtine v 12 knihách, ktoré sú známe pod názvom The Coloured Fairy Books (Farebné rozprávkové knihy). Tieto poviedky vás zavedú nielen do sveta zvierat, kráľov a princezien, ale predstavia vám aj rôzne príbehy ľudí z minulosti. Príbehy vás poučia a pobavia o drakoch, bosorkách, obroch a troloch. Toto dielo zostavil, preložil a spracoval Róbert Hodoši.

**Kto? Komu?**

„Pre všetkých, ktorí chcú poznať minulosť, vyznať sa v súčasnosti a vedieť, čo ich čaká v budúcnosti vo svete fantázie a predstavivosti. RH

VI.

Ďalšie knihy, eKnihy a audioknihy z vydavateľstva Robert Hodosi

Názov: 1000 slov a 4000 fráz, anglicky-slovensky

Podtitul: 1000 words and 4000 phrases, English-Slovak

Autor: Róbert Hodoši

Názov: 101 poviedok na večery a noci

Podtitul: 100 ročné rozprávky (Výber z 12 kníh)

Autori: Róbert Hodoši, Andrew Lang

Názov: Poviedky, anglicky, slovensky

Podtitul: Stories, English, Slovak

Autori: Róbert Hodoši, Andrew Lang

Názov: Traja mušketieri

Autor: Alexandre Dumas

Názov: Tisíc a jedna noc

Podtitul: Pobavenie z arabských nocí

Autor: Andrew Lang

Názov: Modrá kniha rozprávok

Podtitul: 100 ročné rozprávky

Autor: Andrew Lang

7 kníh zo série: Poviedky na večery a noci

Názov: 100+1 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, najkratšie

Séria: Poviedky na večery a noci #1/7

Názov: 77 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, kratšie

Séria: Poviedky na večery a noci #7/7

Názov: 66 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, krátke

Séria: Poviedky na večery a noci #6/7

Názov: 55 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, stredne dlhé

Séria: Poviedky na večery a noci #5/7

Názov: 44 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, dlhé

Séria: Poviedky na večery a noci #4/7

Názov: 33 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, dlhšie

Séria: Poviedky na večery a noci #3/7

Názov: 22+2 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, najdlhšie

Séria: Poviedky na večery a noci #2/7

Obsah

I.

II.

III.

Názov: 77 poviedok na večery a noci

Podtitul: Starodávne rozprávky, kratšie

Séria: Poviedky na večery a noci #7/7

ANDREW LANG

RÓBERT HODOŠI

IV. (TIRÁŽ)

V. (ANOTÁCIA)

VI.

Ďalšie knihy, eKnihy a audioknihy z vydavateľstva Robert Hodosi

7 kníh zo série: Poviedky na večery a noci

Obsah

1*/ Najlepší klamár na svete

2*/ Krásna Alenka

3*/ Hlúpejší manžel

4*/ Rusalka

5*/ Zadubený Jano

6*/ Urašimataro a korytnačka

7*/ Biela kačka

8*/ Dobrodružstvá staršieho šakalovho syna

9*/ Pastier svíň

10*/ Zlatý lev

11*/ Biely had

12*/ Korytnačí samček a jeho nevesta

13*/ Azmund a Soňa

14*/ Polovičné kuriatko

15*/ Cisárove nové šaty

16*/ Bobino

17*/ Cínový vojačik

18*/ Tri čierne psy

19*/ Zlatá hus

20*/ Marcel a jeho syn

21*/ Abu Nowas a jeho manželka

22*/ Na vaše zdravie!

23*/ Prunelka a slivky

24*/ Snehuliak

25*/ Jazyk zvierat

26*/ Bosorka a deti

27*/ Medveď alebo princezná

28*/ Jednoduchý Matúš

29*/ Helga a Habogi

30*/ Mačka Kisa

31*/ Partnerstvo zlodeja a klamára

32*/ Zlomyseľná lasica

33*/ Príbeh o Hasebovi

34*/ Šesť labutí

35*/ Veľký lotor Jano (PRE 12R+)

36*/ Býk Peter

37*/ Mlynček mel

38*/ Bosorka na lodi

39*/ Katarína a jej osud

40*/ Tri malé prasiatka

41*/ Dcéra Kráľovnej kvetov

42*/ Šakalove dobrodružstvá

43*/ Tajomné trhanie kvetov

44*/ Škatuľka tabatierka

45*/ Pán Kocúr v čižmách

46*/ Líška a vlk

47*/ Princezná Rozanela a princ Miriflór

48*/ Zlatý drozd

49*/ Malá víla

50*/ Šesť mužov vo svete

51*/ Krásna Zrenička

52*/ Číňan Hok-Lí a trpaslíci

53*/ Chytač potkanov

54*/ Princ Vrtkavý a krásna Helena

55*/ Zlatá rybka a mládenci

56*/ Káčerov chvost

57*/ Vetvička rozmarínu

58*/ Voda života

59*/ Zlatý grécky krab

60*/ Dievča s tvárou kozy

61*/ Modrá brada (PRE12R+)

62*/ Kožušinová deva

63*/ Potrestanie mnícha Jogiho

64*/ Zranený lev

65*/ Alfréd alebo zelená opica

66*/ Podzemní robotníci

67*/ Príbeh veľmi zlého chlapca (PRE12R+)

68*/ Princ, ktorý chcel vidieť svet

69*/ Môj Jožko ježko

70*/ Silný princ

71*/ Krištáľová truhla

72*/ Železná pec

73*/ Mečúň

74*/ Obchodníkova dcéra Dorana

75*/ Kráľovná Kvetinových ostrovov

76*/ Zázračné hodinky

77*/ Dvanásť bratov

***KONIEC***

Poznámky...

1*/ Najlepší klamár na svete

Andrew Lang

102. diel zo 400

srbská poviedka, počet slov 1320

Na okraji lesa žil jeden starý muž, ktorý mal iba jediného syna. Jedného dňa si chlapca zavolal k sebe a povedal mu, že potrebuje, aby mu dal zomlieť trochu pšenice. Ale že nesmie za žiadnych okolností vstúpiť do mlyna, kde je mlynár bez briadky.

Chlapec zobral pšenicu a odišiel. Ani nezašiel ďaleko a uvidel pred sebou veľký mlyn, pred ktorým stál muž bez briadky.

„Zdravím ťa, muž bez briadky!“ zvolal.

„Vitaj, synku,“ odpovedal muž.

„Mohol by som si tu niečo dať zomlieť?“

„Áno, samozrejme! Skončím to, čo robím, a potom môžeš mlieť, ako dlho sa ti len zapáči.“

Ale zrazu si chlapec spomenul na to, čo mu povedal jeho otec. Zaželal mužovi zbohom a išiel ďalej dolu povedľa rieky, až prišiel k ďalšiemu mlynu. Pritom vôbec nevedel, že hneď ako z prvého mlyna odišiel, muž bez briadky vzal vrece pšenice a náhlivo bežal k druhému mlynu. Mládenec sa tam vôbec nezastavil a pokračoval až k tretiemu mlynu. Ale i tentokrát bol muž bez briadky šikovnejší a prišiel tam inou cestou ešte pred ním. Keď sa to stalo po štvrtýkrát, chlapec sa dosť nahneval a pomyslel si:

„Je úplne zbytočné pokračovať v ceste ďalej. Zdá sa, že v každom mlyne je muž bez briadky.“ Zložil si vrece zo svojho chrbta a rozhodol sa, že pomelie svoju pšenicu tam, kde je.

Muž bez briadky domlel svoju pšenicu a začal mlieť chlapcovu.

I spýtal sa ho: „Predpokladám, že urobíme koláč z toho, čo tu máš.“

Chlapec bol trochu znepokojený, keď si spomenul na slová svojho otca, ale si pomyslel:

„To, čo sa stalo, sa už nedá vrátiť späť,“ a odpovedal:

„Nuž dobre, nech sa tak stane.“

Potom muž bez briadky vysypal múku do koryta a uprostred urobil dieru. Chlapcovi povedal, aby z rieky priniesol vo svojich rukách trochu vody na cesto na koláč. Keď bol koláč pripravený na pečenie, dali ho do pece. Zakryli ho rozžeravenými uhlíkmi a počkali, kým sa celý upiekol. Potom ho položili vedľa steny, pretože bol príliš veľký, aby sa zmestil na kredenc. Vtedy muž bez briadky povedal chlapcovi:

„Pozri, synku! Ak si tento koláč rozdelíme, ani jeden z nás nebude mať dosť. Dohodnime sa, že kto povie najväčšie klamstvo, dostane celý koláč.“

Chlapec nevedel, čo iné má robiť, tak odpovedal: „V poriadku. Začni.“

Tak muž bez briadky začal klamať tak veľmi, ako len vedel. Keď už bol unavený vymýšľaním nových klamstiev, chlapec mu povedal:

„Môj milý priateľ, ak je to všetko, čo dokážeš, to nie je nič moc! Počúvaj ma a ja ti poviem skutočný príbeh:

Počas mojej mladosti, keď som bol starý muž, mali sme množstvo včelích úľov. Každé ráno som vstal a spočítal som ich. Bolo celkom ľahké spočítať včely, ale nikdy som nevedel správne napočítať úle. Jedného dňa, keď som počítal včely, som zistil, že moja najlepšia včela chýba. Bez otáľania som osedlal kohúta a išiel som ju hľadať. Vystopoval som ju až po pobrežie. Vedel som, že prekročila more. Musel som ju nasledovať. Keď som preplával more a dostal sa na jeho druhú stranu, našiel som muža, ktorý zapriahol moju včelu ku svojmu pluhu a s jej pomocou rozsieval proso.

„To je moja včela!“ zakričal som. „Odkiaľ si ju získal?“

A muž mi odpovedal: „Bratku, ak je tvoja, vezmi si ju.“

A nielenže mi vrátil moju včelu, ale mi dal navyše aj vrece prosa, pretože mu moja včela veľmi dobre poslúžila. Potom som si vyložil vrece na plecia. Z kohúta som vzal sedlo. Položil som ho včele na chrbát a vysadol som naň. Kohúta som viedol na povrázku, aby si mohol odpočinúť.

Ako sme leteli nad oceánom, jedna zo šnúrok na vreci sa rozviazala. Vrece sa rozdelilo na dvoje a spadlo do oceánu. Celkom sa stratilo pod vodou. Bolo úplne zbytočné o tom rozmýšľať. Bezpečne sme sa vrátili naspäť. Bola už noc. Pustil som včelu, aby sa mohla navečerať. Kohútovi som dal seno a išiel som spať.

Ale ako som sa ráno, keď vychádzalo slnko, zobudil, aký len pohľad sa mi naskytol! Počas noci prišli vlky a zjedli moju včelu. V údolí mi zanechala medu až po členky a na kopcoch až po kolená. Začal som rozmýšľať, ako ho pozbieram, aby som si ho mohol vziať so sebou domov.

I stalo sa, že som mal so sebou malú sekerku. Tak som s ňou išiel do lesa. Dúfal som, že stretnem nejaké zviera, ktoré by som chytil, a z jeho kože by som potom urobil vrece. Ako som vošiel do lesa, uvidel som dva srnce. Skákali na jednej nohe. Skántril som ich jedným úderom. Z ich kože som spravil tri vrecia. Celé som ich naplnil medom a vyložil ich kohútovi na chrbát. Po chvíli som sa vrátil domov, kde mi povedali, že sa práve narodil môj otec a že musím ísť priniesť trochu svätenej vody, ktorou ho bolo treba pokropiť.

Ako som išiel, som stále rozmýšľal o tom, či by bolo možné získať späť moje vrece prosa, ktoré mi spadlo do mora. Keď som prišiel na miesto so svätenou vodou, uvidel som, že moje proso spadlo na úrodnú pôdu. Rástlo rovno pred mojimi očami. Ba čo viac, dokonca ho neviditeľná ruka zbierala a robila z neho koláč.

Tak som vzal koláč spolu so svätenou vodou a letel som naspäť ponad more. Keď vtom sa spustil veľký dážď. More sa začalo vzdúvať a jeho vlny zmietli so sebou môj koláč z prosa. Ach, ako som sa len nahneval pre túto stratu, keď som sa znova dostal bezpečne na zem.

Zrazu som si spomenul, že moje vlasy sú veľmi dlhé. Keď som stál, boli až po zem. Hoci keď som sedel, mi boli iba po uši. Uchopil som nôž a odrezal ním veľký prameň zo svojich vlasov, ktoré som spolu splietol. Keď prišla noc spravil som z nich uzol. Chcel som ho použiť ako vankúš. Ale ako som si mal spraviť oheň? Tabatierku som síce mal, ale žiadne drevo. Vtedy ma napadlo, že v mojom oblečení mám zastoknutú ihlu. Tak som ju vzal, rozlámal na kúsky a zapálil. Ľahol som si vedľa ohňa a išiel som spať.

Ale nešťastie ma prenasledovalo naďalej. Medzitým čo som spal, z ohňa vyletela iskra a zapálila moje vlasy, ktoré hneď zhoreli. V zúfalstve som sa hodil na zem. Okamžite som sa do nej až po pás zaboril. Snažil som sa odtiaľ vyhrabať, ale len čo som sa zabáral ešte hlbšie. Tak som bežal domov, uchopil som rýľ a vrátil som sa naspäť, aby som sa vykopal zo zeme. To sa mi podarilo. Vzal som svätenú vodu a išiel som domov.

Ako som sa vracal, všimol som si, že na poliach už dozrievala úroda a boli plné žencov. Zrazu bolo tak strašne horúco, že muži padali na zem a omdlievali. Vtedy som na nich zavolal:

„Prečo si sem neprivediete našu kobylu, ktorá je vysoká ako dva dni a široká ako poldňa, a neurobíte si ňou tieň pre seba?“ Môj otec počul, čo som povedal. Tak rýchlo vyskočil na kobylu a priviedol ju. Všetci ženci potom radostne pracovali v jej tieni. Zatiaľ čo ja som schmatol drevené vedro, aby som im priniesol vodu na pitie. Keď som sa dostal k studni, všetka voda v nej bola zamrznutá. Tak som si dal dolu svoju hlavu, rozbil som ňou ľad a do vedra som nabral vodu. Ako som sa blížil ku žencom, všetci na mňa kričali:

„Hej! Čo sa stalo s tvojou hlavou?“ Zdvihol som hore svoju ruku a zistil som, že naozaj nemám hlavu. Pomyslel som si, že som ju určite musel nechať v studni. Bežal som naspäť a začal som ju hľadať. Všimol som si, že medzitým ju odtiaľ vytiahla líška a chystala sa ju zjesť. Opatrne som sa k nej prikradol. Svoju hlavu som jej zobral a nasadil som si ju na krk. Líške som potom uštedril taký silný kopanec, že hlasno vykríkla: „Mňau, mňau!“ Vtedy z oblohy spadol veľký pergamen, na ktorom bolo napísané:

„Koláč je môj a mlynár bez briadky odíde naprázdno.““

S týmito slovami chlapec vstal, zobral koláč a odišiel domov. Zatiaľ čo mlynára bez briadky tam nechal nespokojne prehltnúť slinu naprázdno.

**Koniec**

2*/ Krásna Alenka

Andrew Lang

103. diel zo 400

maďarská poviedka, počet slov 1320

Kedysi dávno žil raz jeden kráľov syn, ktorý povedal svojmu otcovi, že sa chce zosobášiť.

„Nie, ešte nie!“ povedal kráľ. „Nesmieš sa tak ponáhľať. Počkaj, pokým neurobíš nejaký veľký skutok. Môj otec mi nedovolil sa zosobášiť, pokým som nezískal tento zlatý meč, ktorý stále nosím so sebou.“

Princ bol veľmi sklamaný. Ale nikdy ani len nesníval o tom, aby neuposlúchol svojho otca. Tak začal urputne premýšľať o tom, čo by mohol urobiť. Nemalo zmysel zostávať doma. Tak sa jedného dňa vybral do sveta, aby vyskúšal svoje šťastie. Veľa počul o troch zázračných rákoskách, preto sa rozhodol, že ich vyhľadá. Ako tak išiel, zatúlal sa až k malej chatrči, v ktorej našiel starú ženu, ktorá sa krčila pri ohnisku.

„Dobrý večer, dobrá žena. Ako vidím, už dlho žiješ na tomto svete. Vedela by si mi povedať, kde nájdem tri zázračné rákosky?“

„Áno, skutočne už žijem veľmi dlho a veľa toho viem o svete. Ale o troch zázračných rákoskách som ešte nepočula. Ale ak počkáš dozajtra, možno ti budem vedieť niečo o nich povedať.“

Nuž čakal až do rána. Celkom zavčasu zobrala stará žena flautu a pred domom na ňu začala hrať. Behom chvíľky sa pri nej zhromaždili všetky vrany sveta a začali okolo nej lietať. Ani jedna z nich nechýbala. Žena sa ich opýtala, či nevedia niečo o troch zázračných rákoskách. Ale žiadna z nich o nich nič nevedela.

Princ pokračoval vo svojej ceste. O niečo ďalej našiel ďalšiu chatrč. Bývala v nej iná stará žena. Keď sa jej princ opýtal na tri zázračné rákosky, tiež o nich nič nevedela. Ale poprosila princa, aby u nej prenocoval. Nasledujúce ráno stará žena zvolala k sebe všetkých krkavcov, ale žiaden z nich o nich tiež nič nevedel.

Princ teda pokračoval vo svojej ceste. Putoval veľmi ďaleko. Prešiel cez sedem kráľovstiev. Napokon, jedného večera, prišiel k ďalšej malej chatke, v ktorej bývala ďalšia stará žena.

„Dobrý večer, dobrá žena,“ povedal zdvorilo.

„Dobrý večer, syn môj,“ odpovedala tretia stará žena. „Máš veľké šťastie, že si sa mi prihovoril, inak by ťa čakala strašná smrť. Môžem sa ťa opýtať, kam máš namierené?“

„Hľadám tri zázračné rákosky. Vedela by si mi o nich niečo povedať?“

„Ja sama o nich nič neviem, ale počkaj dozajtra. Možno ti potom o nich budem vedieť niečo povedať.“ Nasledujúce ráno zahrala na svojej flaute. A pozrimeže! Priletela k nej každá straka zo sveta, okrem jednej, ktorá mala zranenú nohu a krídlo. Ako na ňu chvíľu čakali, priletela aj táto krívajúca straka, ktorá však ako jediná vedela, kde sú tri zázračné rákosky.

Princ sa rozhodol, že bude nasledovať túto krívajúcu straku až ku trom zázračným rákoskám. Išli stále ďalej a ďalej, až napokon prišli k veľkej kamennej stene, ktorá bola veľmi vysoká.

„Nuž, princ,“ povedala straka, „rákosky, ktoré hľadáš, sú za touto stenou.“

Princ nestrácal čas. Pristavil svojho koňa vedľa steny, postavil sa na sedlo a preliezol cez stenu. Potom sa rozhliadol okolo seba. Našiel tri rákosky, vytrhol ich a vybral sa na cestu domov. Ako tak išiel, jedna z rákosiek zrazu praskla. Roztvorila sa a vyskočila z nej krásna dievčina, ktorá sa mu prihovorila:

„Láska môjho srdca, ja som tvoja a ty si môj. Daj mi za pohár vody, aby som sa mohla napiť.“

Ale princ nemal so sebou žiadnu vodu. Keď si to dievčina všimla, premenila sa na vtáča a odletela. Princ zo zvedavosti roztvoril druhú rákosku. Stala sa mu presne tá istá vec.

Aký len bol opatrný s treťou rákoskou! Čakal, až dokedy neprišiel k studni. Vtedy roztvoril tretiu zázračnú rákosku. Vyskočila z nej dievčina, ktorá bola sedemkrát krajšia ako tie dve predtým. Tiež mu povedala to isté:

„Láska môjho srdca, ja som tvoja a ty si môj. Daj mi za pohár vody, aby som sa mohla napiť.“

Tentokrát mal vodu pripravenú. Krásna dievčina od neho neodletela. Uhasila svoj smäd a s princom si sľúbili, že sa budú navždy milovať. Potom pokračovali v ceste domov.

Čoskoro sa dostali do princovej krajiny. Vtedy si princ zaželal, že svoju nevestu chce priviezť na kráľovský dvor v nádhernom kočiari. Tak sa rozhodol, že po jeden taký zájde do mesta. Svoju snúbenicu z rákosky, ktorá sa volala Alenka, nechal pri studni na starosti kráľovským pastierom, ktorí tam pásli svoje stáda kráv a čriedu ošípaných.

Nanešťastie hlavný pastier mal škaredú a už dosť starú dcéru. Medzitým čo bol princ preč, ju obliekol do krásnych šiat a Alenku zhodil do studne.

Zanedlho sa princ vrátil. Priviedol so sebou svojho otca, matku a niekoľko dvoranov, aby odprevadili jeho Alenku domov. Ako sa všetci len prizerali, keď namiesto krásnej Alenky tam uvideli škaredú pastierovu dcéru. Avšak nezostávalo nič iné, len ju vziať na kráľovský dvor. O dva dni neskôr sa s ňou princ zosobášil a jeho otec mu odovzdal kráľovskú korunu.

Ale nový kráľ nemal pokoja na duši. Vedel, že ho nejako podviedli, ale nevedel ako. O niekoľko dní neskôr si zaželal, aby mu priniesli trochu vody zo studne, pri ktorej predtým nechal svoju Alenku. Túto úlohu išiel splniť jeho kočiš. Keď vytiahol zo studne vedro s vodou, našiel v ňom plávať krásnu malú kačku. S úžasom na ňu pozeral. Keď vtom kačka z vedra vyskočila a premenila sa na ufúľané dievča, ktoré teraz stálo vedľa neho. Dievčina sa s kočišom vrátila do paláca, kde ju zamestnali ako slúžku.

Celé dni mala plno práce. Keď mala trocha voľného času, sadla si a priadla. Jej praslica sa točila sama, jej vreteno priadlo samo, a jej ľan sa sám stáčal. Pritom bolo jedno, koľko z neho minula, stále ho mala nadostač.

Keď sa o tom dozvedela kráľovná, alebo radšej pastierova dcéra, veľmi si želala vlastniť tú praslicu, ale dievčina jej ju rozhodne odmietla dať. Súhlasila len pod tou podmienkou, že bude môcť spať v kráľovej izbe. Kráľovná sa veľmi nahnevala a veľmi ju vyhrešila. Ale keďže po tej praslici veľmi túžila, napokon s tým súhlasila. Avšak kráľovi dala pred spaním uspávací prášok.

Dievčina vošla do kráľovej izby. Vyzerala sedemkrát krajšie než inokedy. Nahla sa nad spáča a povedala:

„Láska môjho srdca. Ja som tvoja a ty si môj. Povedz mi niečo. To som ja, tvoja Alenka.“ Ale kráľ tak tvrdo spal, že ju nepočul. Vôbec nič nepovedal. Alenka z izby odišla. Myslela si, že sa za ňu hanbí.

Čoskoro nato chcela kráľovná od nej kúpiť vreteno. Dievčina súhlasila pod tou istou podmienkou ako predtým. Aj tentokrát si kráľovná dala veľmi dobrý pozor, aby dala kráľovi pred spaním uspávací prášok. A Alenka znova vošla do kráľovej izby. Prihovárala sa mu a šepkala tak sladko, ako len vedela. No zase nedostala žiadnu odpoveď.

I stalo sa, že niektorí kráľovi sluhovia si všimli, že kráľovná dávala kráľovi pred spaním uspávací prášok. Tak poradili svojmu pánovi, aby od nej nič nejedol ani nepil, lebo mu už dvakrát dala pred spaním uspávací prášok. Keď kráľovná o niekoľko dní chcela od dievčaťa ľan, ktorý sa nikdy neminul, a musela zaň zaplatiť rovnakú cenu, nemala vôbec žiadne obavy.

Počas večere ponúkala kráľovi rôzne chutné jedlá a nápoje, ale on vyhlásil, že nie je hladný, a veľmi skoro išiel spať.

Kráľovná trpko oľutovala svoj sľub, ktorý dala dievčaťu, ale na jeho odvolanie už bolo neskoro. Alenka vošla do kráľovej izby, kde ležal jej kráľ, ktorý bol veľmi zvedavý, čo sa bude v noci diať. Zrazu sa nad neho nahla táto krásna deva a povedala:

„Moja najdrahšia láska, ja som tvoja a ty si môj. Rozprávaj sa so mnou. To som ja, tvoja Alenka.“

Pri týchto slovách kráľovi poskočilo srdce. Vyskočil z postele, objal ju a pobozkal. Dievčina mu vyrozprávala všetky svoje dobrodružstvá, ktoré zažila, odkedy ju nechal pri studni.

Keď mladý kráľ počul, ako Alenka trpela a ako ho oklamali, prisahal, že sa im pomstí. Hneď vydal rozkazy, aby hlavného pastiera, jeho manželku a ich dcéru popravili. A tak sa aj stalo.

Nasledujúci deň sa kráľ znova zosobášil, tentokrát so svojou skutočnou láskou zo zázračnej rákosky, s krásnou Alenkou. A ak medzitým nezomreli, tak žijú spolu spokojne a šťastne až doteraz.

**Koniec**

3*/ Hlúpejší manžel

Andrew Lang

104. diel zo 400

islandská poviedka, počet slov 1330

V malej dedinke, ktorá stála na rozľahlej rovine, kde bolo vidieť slnko od jeho východu až po západ, žili vedľa seba dva páry. Muži, ktorí pracovali u toho istého majstra, boli celkom dobrí priatelia, ale manželky sa stále hádali a najviac sa hádali na tému - ktorá z nich má hlúpejšieho manžela.

Na rozdiel od väčšiny žien, ktoré si myslia, že všetko, čo patrí im, musí byť lepšie ako to, čo patrí niekomu inému, si každá z nich myslela, že jej manžel je hlúpejší.

„Len sa na to pozri, čo urobil!“ povedala jedna z nich svojej susedke. „Obliekol malej dcérke šatôčky hore nohami. A raz som ho našla, ako sa ju pokúša nakŕmiť vriacou polievkou, a ona mala potom niekoľko dní popálené ústa. Potom zbieral kamene na ceste a zasial ich namiesto zemiakov. A jedného dňa chcel ísť do záhrady horným oknom, lebo vyhlásil, že je to kratšia cesta ako cez dvere.“

„To je, samozrejme, dosť zlé,“ odpovedala druhá, „ale naozaj to nie je nič oproti tomu, čo musím každý deň znášať ja od svojho manžela. Keď som ho požiadala, aby išiel nakŕmiť hydinu, keď som mala veľa práce, namiesto krmiva im dal nejakú jedovatú zmes. A keď som potom prišla na dvor, našla som ich všetky mŕtve. Raz mi dokonca vzal môj najlepší čepiec, keď som odišla k svojej chorej matke, a keď som sa vrátila, zistila som, že ho dal sliepke, aby doň znášala vajíčka. A sama vieš, že len minulý týždeň, keď som ho poslala kúpiť súdok masla, sa vrátil a priviedol stopäťdesiat kačíc, ktoré ho niekto nahovoril, aby ich vzal, a ani jedna z nich neniesla.“

„Áno, obávam sa, že sa zbytočne snaží,“ odpovedala prvá, „ale vyskúšajme ich a uvidíme, ktorý z nich je hlúpejší.“

A tak približne v čase, keď očakávala svojho manžela z práce, vytiahla kolovrátok a usilovne sedela a točila ním, pričom si dávala pozor, aby ani len nepozrela od práce, keď jej manžel vošiel dnu. Niekoľko minút stál s otvorenými ústami a pozoroval ju, a keď stále mlčala, nakoniec povedal:

„A či si sa zbláznila, žena moja, že sedíš a točíš kolovrátok bez toho, aby si na ňom niečo mala?“

„Možno si myslíš, že na ňom nič nie je,“ odpovedala, „ale môžem ťa uistiť, že je tam veľké klbko vlny, také jemné, že ho nikto nevidí, a z neho ti utkám kabát.“

„Bože môj!“ odpovedal, „akú mám šikovnú ženu! Keby si mi to nepovedala, nikdy by som sa nedozvedel, že je na kolovrátku vôbec nejaká vlna. Ale teraz sa mi naozaj zdá, že niečo vidím.“

Žena sa usmiala, mlčala a po ďalšej hodine usilovného pradenia vstala zo stoličky a začala tkať, ako najrýchlejšie vedela. Nakoniec vstala a povedala manželovi:

„Som príliš unavená na to, aby som to dokončila ešte dnes. Takže si pôjdem ľahnúť a zajtra ma čaká už len strihanie a šitie.“

Na druhý deň ráno vstala skoro, a keď upratala dom, nakŕmila sliepky a dala všetko na svoje miesto, sklonila sa nad kuchynský stôl a zvuk jej veľkých nožníc bolo počuť až do záhrady. Jej manžel nevidel nič, čo by sa dalo strihať, ale bol taký hlúpy, že ho to už vôbec neprekvapilo!

Po strihaní prišlo na rad šitie. Žena poklepávala, prišívala, opravovala, a spájala. A potom sa obrátila k mužovi a povedala:

„Teraz si to môžeš vyskúšať.“ A prinútila ho vyzliecť si kabát a postaviť sa pred ňu. Vymyslenú látku na ňom opäť poklepala, prichytila, zafixovala, a spojila. A veľmi starostlivo vyhladila každý záhyb.

„Nie je mi v ňom veľmi teplo,“ poznamenal napokon muž, keď to všetko dlho trpezlivo znášal.

„To preto, že tento kabát je taký jemný,“ odpovedala. „Nechceš predsa, aby bol taký hrubý ako hrubé šaty, ktoré nosíš každý deň.“

On chcel, ale hanbil sa to povedať a iba odpovedal:

„No, som si istý, že musí byť krásny, keď to hovoríš, a ja budem múdrejší než ktokoľvek v celej dedine. ‚Aký nádherný kabát!‘ budú všetci ľudia kričať, keď ma uvidia. Nie každý má takú šikovnú ženu, ako je tá moja.“

Medzitým druhá manželka nezaháľala. Len čo jej manžel vošiel, pozrela naňho takým zdeseným pohľadom, že sa chudák celkom zľakol.

„Prečo na mňa tak hľadíš? Stalo sa niečo?“ spýtal sa.

„Ach! choď si hneď ľahnúť,“ zvolala, „musíš byť naozaj veľmi chorý, keď sa tak tváriš!“

Muž bol najprv dosť prekvapený, pretože v ten večer sa cítil mimoriadne dobre, ale vo chvíli, keď jeho žena prehovorila, si bol úplne istý, že sa mu stalo niečo strašné, a zbledol.

„Odvážim sa povedať, že to bude pre mňa to najlepšie miesto,“ odpovedal roztrasene a dovolil svojej žene, aby ho vyviedla hore a pomohla mu vyzliecť sa.

„Ak sa dobre vyspíš, možnože ešte budeš mať šancu,“ povedala a pokrútila hlavou, keď ho ukladala do postele, „ale ak nie...“ A chudák, samozrejme, nezavrel ani jedno oko, kým nevyšlo slnko.

„Ako sa cítiš dnes ráno?“ spýtala sa žena, ktorá prišla za ním po špičkách, keď skončila domáce práce.

„Ach, zle, naozaj veľmi zle,“ odpovedal, „ani chvíľu som nespal. Nevieš si predstaviť niečo, čo by mi pomohlo?“

„Vyskúšam všetko, čo sa dá,“ povedala žena, ktorá si ani v najmenšom neželala, aby jej manžel zomrel, ale bola rozhodnutá ukázať, že je hlúpejší ako ten druhý muž. „Zoberiem nejaké sušené bylinky a urobím ti nápoj, ale veľmi sa bojím, že je už neskoro. Prečo si mi to nepovedal skôr?“

„Myslel som si, že bolesť možno o deň či dva pominie, a okrem toho som ťa nechcel urobiť nešťastnou,“ odpovedal muž, ktorý si bol v tom čase už celkom istý, že trpí muky a znášal ich ako hrdina. „Samozrejme, keby som bol tušil, ako veľmi mi je zle, bol by som sa hneď ozval.“

„Dobre, dobre, uvidím, čo sa dá robiť,“ povedala manželka, „ale rozprávanie ti neprospieva. Lež pokojne a udržuj sa v teple.“

Celý ten deň ležal muž v posteli a kedykoľvek jeho žena vošla do izby a spýtala sa ho, ako sa cíti, vždy odpovedal, že mu je stále horšie a horšie. Nakoniec sa jeho žena večer rozplakala a keď sa jej spýtal, čo sa stalo, vzlykla:

„Ach, môj úbohý, nebohý manžel, si naozaj mŕtvy? Musím ísť zajtra objednať tvoju rakvu.“

Keď to muž počul, po tele mu prebehol studený mráz a zrazu vedel, že je mu tak dobre, ako nikdy v živote.

„Ale nie, nie!“ zvolal, „cítim sa úplne zdravý! Skutočne si myslím, že pôjdem do práce.“

„Nič také neurobíš,“ odpovedala jeho žena. „Len buď ticho, lebo kým vyjde slnko, budeš mŕtvy.“

Muž sa pri jej slovách veľmi zľakol a ležal úplne nehybne, kým neprišiel hrobár a neodmeral mu rakvu. Potom jeho žena dala hrobárovi príkazy ohľadom jeho hrobu. V ten večer rakvu poslali domov. Ráno o deviatej hodine ho žena obliekla do dlhého flanelového odevu. Zavolala hrobárov, aby upevnili veko a odniesli ho na cintorín, kde ich čakali všetci priatelia. Práve keď telo ukladali do zeme, pribehol manžel druhej ženy, oblečený, pokiaľ bolo vidieť, úplne bez šiat. Všetci pri pohľade naňho vybuchli do veľkého smiechu. Muži položili rakvu a tiež sa smiali, až sa im takmer potrhali kútiky na ústach. Mŕtvy muž bol tak prekvapený takýmto správaním, že vykukol z malého okienka v boku rakvy a vykríkol:

„Smial by som sa rovnako hlasno ako vy, keby som nebol mŕtvy.“

Keď počuli hlas vychádzajúci z rakvy, ostatní ľudia sa zrazu prestali smiať a stáli, akoby sa premenili na kameň. Potom sa jednomyseľne vrhli k rakve a zdvihli veko, aby muž mohol vyjsť medzi nich.

„Naozaj si nebol mŕtvy?“ pýtali sa. „A ak nie, prečo si sa chcel dať pochovať?“

Nato sa obe manželky priznali, že každá z nich chcela dokázať, že jej manžel je hlúpejší ako ten druhý. Dedinčania však vyhlásili, že sa nevedia rozhodnúť, ktorý z nich je hlúpejší - či ten, kto sa nechal presvedčiť, že má na sebe pekné šaty, hoci vôbec nebol oblečený, alebo ten, kto sa chcel dať pochovať, hoci bol živý a zdravý.

A tak sa ženy hádali stále rovnako ako predtým a nikto sa nikdy nedozvedel, čí muž bol hlúpejší.

**Koniec**

4*/ Rusalka

Hermann Kletke

105. diel zo 400

nemecká poviedka, počet slov 1340

Kedysi dávno žil raz jeden mlynár, ktorému sa tak dobre darilo a mal toľko peňazí a tovaru, že skoro nevedel, čo má s tým robiť. Ale starosti sa vkrádajú po nociach. Z jedného dňa na druhý sa stal zrazu takým chudobným, že takmer prišiel o svoj mlyn, v ktorom sedel. Celé dni chodil sem a tam plný zúfalstva a biedy. Keď si v noci ľahol, vôbec nemohol odpočívať, ale bol hore celú noc zahrnutý svojimi bolestnými myšlienkami.

Jedného rána vstal mlynár pred úsvitom. Myslel si, že sa mu uľaví na čerstvom vzduchu. Ako sa tak potuloval po brehu rybníka pri mlyne, začul vo vode šuchot. Keď sa lepšie rozhliadol, zbadal spomedzi vĺn vychádzať ženu.

Okamžite si uvedomil, že to nemôže byť nikto iný ako rusalka rybníka. Bol taký vystrašený, že nevedel, či má utekať, alebo zostať na mieste. Zatiaľ čo váhal, rusalka sa mu prihovorila. Oslovila ho menom a spýtala sa ho, prečo je taký smutný.

Keď mlynár počul jej priateľský tón, vylial si pred ňou svoje srdce a povedal jej, aký bohatý a blahobytný život viedol predtým, a teraz nevie, čo si počať od núdze a biedy. Rusalka sa ho potom snažila upokojiť láskavými slovami a sľúbila mu, že ho urobí bohatším a prosperujúcejším ako kedykoľvek predtým v jeho živote, ak jej dá na oplátku najmladšiu vec vo svojom dome.

Mlynár si myslel, že má na mysli jedno z jeho šteniatok alebo mačiatok, tak hneď sľúbil rusalke, o čo ho požiadala. Do svojho mlyna sa vrátil plný nádeje. Na prahu dverí ho privítal sluha so správou, že jeho žena práve porodila chlapca.

Chudobný mlynár bol touto novinkou taký vydesený, že prišiel za svojou manželkou a rozpovedal jej, aký osudný obchod práve urobil s rusalkou.

„Veľmi rád by som sa vzdal všetkého šťastia, ktoré mi sľúbila,“ povedal, „len keby som mohol zachrániť svoje dieťa.“ Nikto mu však nevedel poradiť inak, než aby sa postaral o to, aby sa dieťa nikdy nepriblížilo k rybníku vedľa mlyna.

Chlapcovi sa darilo a vyrástol na zdatného mládenca. Medzitým mlynár znovu zbohatol a bol zámožnejší než kedykoľvek predtým. Ale napriek tomu nebol šťastný so svojím osudom. Nemohol zabudnúť na svoju dohodu s rusalkou. Vedel, že skôr či neskôr bude ona požadovať jej splnenie. Ale rok po roku sa míňal a chlapec dospel. Stal sa veľkým poľovníkom. Zemepán ho vzal do služby, pretože bol taký bystrý a odvážny lovec, ako sa len dá predstaviť. V krátkom čase sa oženil s peknou mladou ženou a žili si v pokoji a šťastí.

Jedného dňa lovil zajaca, ktorý vyskočil z trávy a nejaký čas bežal pred ním na otvorenom poli. Poľovník ho horúčkovito prenasledoval, až sa mu ho nakoniec podarilo zastreliť. Potom prišiel za ním, aby ho stiahol z kože. Vôbec si pritom nevšimol, že je blízko rybníka za mlynom, ktorému, ako sa od malička učil, sa mal vždy vyhýbať. Čoskoro stiahol zo zajaca kožu a išiel si umyť svoje ruky do vody. Sotva ich ponoril do rybníka, keď sa zrazu z jeho hlbín vynorila rusalka, ktorá ho schytila svojimi mokrými rukami a stiahla so sebou pod hladinu vody.

Keď sa poľovník večer nevrátil domov, jeho manželka bola veľmi zúfalá. A keď našli jeho poľovnícku tašku blízko mlyna, hneď uhádla, čo sa mu stalo. Od žiaľu bola celá bez seba. Potulovala sa okolo rybníka a neustále volala na svojho manžela. Nakoniec na ňu doľahol taký smútok a únava, že zaspala. Snívalo sa jej, že putuje po kvetnatej lúke, až prišla ku chate, v ktorej našla starú čarodejnicu. Tá jej sľúbila, že jej pomôže získať späť svojho manžela.

Nasledujúce ráno, ako sa zobudila, sa rozhodla, že pôjde nájsť tú čarodejnicu. Putovala mnoho dní, až prišla na kvetnatú lúku. Podarilo sa jej tam nájsť chatku, kde bývala stará čarodejnica. Nešťastná žena jej povedala všetko, čo sa jej stalo a ako sa jej snívalo o tom, že pomocou čarodejnice sa jej podarí uspieť vo svojom hľadaní.

Čarodejnica jej poradila, aby išla k rybníku, keď bude spln mesiaca. Nech si tam začne česať svoje čierne vlasy zlatým hrebeňom a aby ho potom položila na breh. Poľovníkova manželka dala čarodejnici nejaký darček ako poďakovanie a vrátila sa domov. Čas sa vliekol pomaly, pokým nadišiel spln mesiaca. Keď sa tak stalo, mladá žena prišla k rybníku a začala si česať svoje čierne vlasy zlatým hrebeňom. Rozčesala si ich a položila hrebeň na breh. Potom netrpezlivo sledovala vodu v rybníku. Za krátku chvíľu začula rútiaci sa zvuk veľkej vlny z jazera, ktorá zmietla z brehu so sebou zlatý hrebeň. Chvíľu nato sa z jazera vynorila hlava jej manžela, ktorý na ňu smutno pozeral. Takmer okamžite prišla ďalšia vlna a hlava jej manžela klesla späť do rybníka bez toho, aby niečo povedal. Rybník bol znovu pokojný a bez pohybu. Jeho hladina sa trblietala pri mesačnom svite a manželka poľovníka nebola na tom o nič lepšie než predtým.

V zúfalstve sa túlala po okolí celé dni a noci. Napokon premožená únavou znovu upadla do hlbokého spánku. Sníval sa jej presne ten istý sen o starej čarodejnici. Tak nasledujúce ráno išla znovu na kvetnatú lúku. Vyhľadala chatku s čarodejnicou a povedala jej o svojom žiali. Stará žena jej poradila, aby išla počas splnu k rybníku pri mlyne, zahrala tam na zlatú flautu a aby ju potom položila na breh.

Hneď ako bol nasledujúci spln mesiaca, poľovníkova manželka išla k rybníku. Zahrala tam na zlatú flautu a potom ju položila na breh. Ozval sa rútiaci zvuk prichádzajúcej vlny, ktorá zmietla so sebou zlatú flautu. Za chvíľu sa vynorila z vody hlava poľovníka aj s telom do pol pása. Poľovník na ňu smutne pozrel a natiahol smerom k nej obe svoje ruky. Ale privalila sa ďalšia vlna, ktorá ho znova stiahla späť. Poľovníkova manželka chvíľu stála na brehu plná radosti a nádeje. Potom ju zase ovládlo zúfalstvo, ako ho uvidela strácať sa pod hladinou vody.

Upokojil ju až sen, keď znovu zaspala. Snívalo sa jej po tretíkrát o kvetnatej lúke, chalúpke a čarodejnici. Tak k nej opäť prišla. Tentokrát jej stará žena poradila, aby išla počas nasledujúceho splnu k rybníku pri mlyne so zlatým kolovratom a chvíľu tam na ňom priadla. Potom ho mala položiť na breh.

Manželka poľovníka urobila tak, ako jej čarodejnica poradila. Pri splne si sadla na breh rybníka a začala tam priasť na zlatom kolovrate. Potom ho položila na breh. Za pár minút sa tam náhle hlučne dovalila vlna a zmietla so sebou do rybníka zlatý kolovrat. Hneď nato sa z vody vynorila hlava poľovníka, ktorá sa zdvíhala vyššie a vyššie, až sa z vody vynorila celá jeho postava. Vyšiel na breh a objal svoju manželku okolo krku.

Ale vody z rybníka sa zdvihli. Zaplavili vlnami celý breh a stiahli ich oboch pod vodu. Mladá žena vo svojom zúfalstve zavolala hlasno na starú čarodejnicu, aby im pomohla. V tej chvíli sa z poľovníka stala žaba a z jeho manželky ropucha. Ale nemohli zostať spolu. Vlny ich oddelili od seba. Keď sa hladina rybníka upokojila, obaja nadobudli svoju vlastnú ľudskú podobu. Lenže obaja sa ocitli v rôznych krajinách a nevedeli, čo sa stalo tomu druhému.

Poľovník sa rozhodol, že sa stane pastierom. Jeho manželka sa zhodou okolností tiež stala pastierkou, ale v inej krajine. Po mnoho rokov pásli svoje ovce osamote a v smútku.

Raz sa však stalo, že pastier prišiel so svojím stádom do krajiny, kde žila táto pastierka. Okolie ho potešilo. Hneď si všimol bohaté pastviny vhodné pre jeho ovce. Priviedol ich teda so sebou. Onedlho tam stretol pastierku. Spriatelili sa, ale sa vôbec nespoznali.

Jedného večera, ako sledovali svoje stáda spoločne, pastier zahral na svojej flaute. Vtedy si pastierka spomenula na tú noc, keď hrala na zlatú flautu na brehu rybníka za mlynom. Vybuchla v nárek sĺz. Pastier sa jej spýtal, prečo plače. Naliehal na ňu až dovtedy, pokým mu neporozprávala celý svoj príbeh.

Vtedy sa im obom oči vyjasnili a spoznali sa navzájom, ona svojho poľovníka a on svoju manželku. S radosťou sa vrátili do svojho domova, kde žili potom už v pokoji a šťastí až do smrti.

**Koniec**

5*/ Zadubený Jano

Andrew Lang

106. diel zo 400, počet slov 1350

Niekde ďaleko na vidieku sa raz nachádzal jeden starý kaštieľ. Žil v ňom starý zemepán, ktorý mal dvoch synov. Títo dvaja si mysleli o sebe, že sú tak veľmi bystrí, že keby vedeli len polovicu z toho, čo vedia, i tak by toho bolo stále veľa. Obaja sa chceli zosobášiť s kráľovou dcérou, lebo ona vyhlásila, že si zoberie za manžela len takého muža, ktorý vie dobre rozprávať a čo najlepšie vyberať svoje slová.

Obidvaja sa pripravovali na dvorenie celý týždeň, čo bol najdlhší čas, ktorý mali na to povolený. No napokon to bolo dostatočne dlho, lebo mali nadobudnuté dostatočne široké znalosti už predtým. Jeden vedel naspamäť celý latinský slovník a tri roky každodenných výtlačkov novín mesta. Takže to vedel zopakovať od začiatku po koniec alebo i naopak, ak sa vám zapáčilo. Druhý z nich sa špecializoval na zákony mestskej správy a vedel spamäti všetko, čo by mal vedieť každý z členov mestskej správy. Tak si myslel, že by vedel celkom dobre rozprávať o štátnych záležitostiach a poskytnúť o nich svoju mienku. Okrem toho mal znalosti o tom, ako vyšívať na oblečenie čipky, ruže a iné kvety. Mal veľmi šikovné prsty.

„Ja získam ruku princeznej,“ prekrikovali sa jeden cez druhého.

Ich starý otec obidvom z nich dal dobre živeného koňa. Ten, ktorý vedel celý slovník a každodenné noviny naspamäť, dostal čierneho koňa. A ten, ktorý sa vyznal v zákonoch mestskej správy, mal mliečnobieleho koňa. Potom si naolejovali kútiky svojich úst, aby mohli plynulejšie rozprávať. Všetci ich služobníci stáli na nádvorí a pozerali sa, ako nasadajú na svojich tátošov. Náhodou išiel okolo tretí brat, lebo veľkostatkár mal v skutočnosti troch synov. Lenže tohto tretieho nikto nepočítal za ich brata, lebo nebol taký vzdelaný a učený ako oni. Bežne ho nazývali Zadubený Jano.

„Ajhľa ich!“ povedal Zadubený Jano. „A kamže ste sa vybrali? Ste oblečení vo svojich najlepších nedeľných šatách!“

„Ideme na kráľovský dvor dvoriť princeznej a uchádzať sa o jej ruku! Či nevieš o čom sa rozpráva po celej krajine?“ a všetko mu o tom vyrozprávali.

„Super! To je ale skvelá novinka! Pôjdem aj ja!“ zvolal Zadubený Jano. Jeho bratia sa na ňom zasmiali a odcválali preč.

„Drahý otče!“ povedal starému zemepánovi Zadubený Jano. „Tiež potrebujem koňa. Aká len túžba po sobáši ma pochytila! Ak ma bude mať, tak ma bude mať. Ak ma nebude mať, aj tak ju budem mať.“

„Prestaň s tými nezmyslami!“ povedal starý muž. „Ja ti koňa nedám. Vôbec nevieš rozprávať. Nevieš, ako máš správne vyberať slová, ktoré hovoríš. Ale tvoji bratia to sú úplne iní chlapíci!“

„Nuž,“ povedal Zadubený Jano, „ak nemôžem dostať koňa, vezmem si so sebou capa, ktorý je môj. A na ňom sa odnesiem!“

A tak aj urobil. Sadol si obkročmo na capa. Zaboril svoje opätky do jeho bokov a cválal na ňom s veľkým hrkotom po hlavnej ceste rýchlo ako hurikán.

„Hopity-hopity, skoky-skok! To je ale jazda! Už aj prichádzam!“ kričal Zadubený Jano. Cestou si hlučne pospevoval, takže ho bolo počuť nablízko i naďaleko. Jeho bratia išli pred ním pomalým klusom na svojich skvelých koňoch. Nerozprávali, len zadumane rozmýšľali o všetkých dôležitých a zaujímavých veciach, ktoré budú rozprávať princeznej, lebo všetko musia mať premyslené do najmenšieho detailu.

„Haló! Hej!“ hulákal od radosti Zadubený Jano. „Tu som! Len sa pozrite, čo som našiel na ceste!“ a ukázal im mŕtvu vranu, ktorú našiel, ako išiel za nimi.

„Zadubenec!“ povedali mu bratia. „Čo sa chystáš s ňou urobiť?“

„S touto vranou? Predsa ju dám princeznej do daru!“

„Istotne, len tak urob!“ povedali mu. Hlasno sa rozosmiali a pokračovali ďalej cvalom.

„Bim, bum, bác! A ja som znova tu! Pozrite len, čo som teraz našiel! Takéto veci sa nenájdu len tak každý deň na ceste!“

Bratia sa so zvedavosťou otočili, aby sa pozreli, čo našiel.

„Zadubenec!“ povedali mu. „To je len stará drevená topánka bez zapínania! Aj tú chceš dať princeznej?“

„Samozrejme že áno!“ odpovedal im Zadubený Jano.

Jeho bratia sa schuti zasmiali a odcválali hodný kus dopredu.

„Bim, bum, bác! To som zase ja!“ volal Zadubený Jano. „Je to stále lepšie a lepšie. Asi sa stanem slávnym!“

„Čo si našiel teraz?“ spýtali sa ho bratia.

„Ó,“ povedal Zadubený Jano, „toto je skutočne veľmi vzácne! Ako veľmi sa len princezná poteší!“

„Prečo by sa mala?“ povedali bratia. „To je len čisté blato rovno z priekopy.“

„Áno, presne tak!“ povedal Zadubený Jano. „Je to to najlepšie blato, aké som kedy len našiel! Pozrite sa, ako sa ľahko kĺže medzi prstami!“ a tak vraviac, si ho strčil do vrecka.

Bratia popchli svoje kone do rýchleho cvalu, až sa za nimi zdvihol prach a iskry spod kopýt koní za nimi len tak lietali. K mestskej bráne prišli dobrú hodinu pred Zadubeným Janom. Tu boli pytači zoradení podľa ich príchodu v radoch po šiestich. Museli stáť tak natesno, že nemohli vôbec hýbať ramenami. Toto bolo veľmi dobre premyslené, lebo inak by sa navzájom roztrhali. A to jednoducho preto, lebo mali rivalov rovno pred sebou.

Množstvo ľudí stálo okolo kráľovského trónu. Veľa sa ich zhromaždilo aj pri oknách, aby videli, ako princezná prijíma pytačov. Každý z nich povedal zopár pekných fráz a potom nastalo ticho, ako keby im niekto zhasol sviecu!

„Nevadí!“ zakaždým povedala princezná. „Preč s ním! Vyhoďte ho!“

Napokon sa dostali až k radu, v ktorom bol brat, ktorý vedel celý latinský slovník naspamäť. Lenže zrazu všetko na mieste v zástupe zabudol. Podlaha zavŕzgala. Strop bol urobený zo samých zrkadiel, takže sa videl stáť hore nohami na hlave. Pri každom okne stáli traja reportéri a editor. Každý z nich zapisoval, čo sa povedalo, aby to mohli nasledujúci deň napísať do novín, ktoré sa mali predávať v meste na každom rohu ulice za jeden cent. Bolo to priam hrozné. A keby to nestačilo, oheň v sále nechali rozhorieť tak veľmi, že by sa dalo na ňom grilovať.

„Je tu horúco, všakže?“ povedal pytač.

„Samozrejme že je! Môj otec sa chystá dnes opekať mladé kurence!“ povedala princezná.

„Nuž, ehm!“ To bolo všetko, čo povedal, a zostal tam stáť ako ťulpas. Vôbec nebol pripravený na takýto druh rozhovoru. Nevedel, čo má povedať. Hoci sa snažil povedať nejaký duchaplný žart, znova zopakoval len: „Nuž, ehm!“

„Nevadí!“ povedala princezná. „Vyhoďte ho!“ a musel odísť preč.

Teraz prišiel ďalší brat.

„Ako je tu horúco!“ povedal.

„Samozrejme! Budeme dnes opekať mladé kurence!“ poznamenala princezná.

„Ako sa – no, oné!“ povedal a reportéri zapísali: „Ako sa – no, oné!“

„Nevadí!“ povedala princezná. „Vyhoďte ho!“

Teraz prišiel na rad Zadubený Jano. Priviedol so sebou i svojho capa.

„Vravím! Je tu horúco ako na grile!“ povedal.

„Samozrejme! Dnes tu budem opekať mladé kurence!“ povedala princezná.

„To je skvelé!“ odpovedal Zadubený Jano. „Môžem si spolu s nimi opiecť svoju vranu?“

„S najväčším potešením!“ povedala princezná. „Lenže máš tu nejakú nádobu v čom ju chceš opiecť? Pretože ja tu nemám ani hrniec, ani panvicu.“

„Vlastne, áno!“ povedal Zadubený Jano. „Mám tu taký kuchynský prístroj s pocínovanými bokami,“ a vytiahol starú drevenú topánku, do ktorej vložil vranu.

„To bude celkom chutné jedlo!“ povedala princezná. „Ale kde zoženieme k tomu nejakú omáčku?“

„Tú mám vo svojom vrecku!“ povedal Zadubený Jano. „Mám jej dosť veľa. Spokojne ňou môžem poliať vranu,“ a zo svojho vrecka vylial trocha blata.

„Páčiš sa mi!“ povedala princezná. „Vieš odpovedať aj hovoriť. Zosobášim sa s tebou. Ale vieš, že každé slovo, ktoré rozprávame, sa zapisuje a bude v zajtrajších novinách? Pri každom okne stoja traja reportéri, a je tam aj jeden starý editor, ktorý je z nich najhorší, lebo on vôbec ničomu nerozumie!“ Avšak to povedala len preto, aby si doberala Zadubeného Jana. Reportéri sa chichotali a každý z nich kvapol na dlážku trochu atramentu a urobil tak machuľu.

„Ach! Tak toto sú tí dôležití ľudia?“ povedal Zadubený Jano. „Potom toho editora poriadne odmením!“ Tak vraviac, vyprázdnil svoje vrecko a všetko blato z neho mu hodil rovno do tváre.

„To bolo veľmi pekne spravené!“ povedala princezná. „Ja by som to nevedela urobiť, ale čoskoro sa to naučím!“

Zadubený Jano sa stal kráľom, na hlavu dostal korunu a princeznú za manželku. Odvtedy sedával na tróne.

Tieto udalosti viedli k tomu, že keď čítame noviny, sa niekedy cítime veľmi zmätení redaktormi a reportérmi a nemôžeme im ani na chvíľu uveriť.

**Koniec**

6*/ Urašimataro a korytnačka

David Brauns

107. diel zo 400

japonská poviedka, počet slov 1340

Kedysi dávno žil veľmi milý starý pár, muž a žena, ktorí bývali na pobreží. Živili sa rybolovom. Mali spolu jedno dieťa, ktoré bolo ich pýchou a radosťou. Kvôli nemu boli ochotní pracovať celé dni a nikdy neboli unavení alebo nespokojní so svojím osudom. Ich syn sa volal Urašimataro, čo po japonsky znamená „Syn ostrova“. Bol to veľmi dobre urastený mládenec a šikovný rybár. Nebál sa ani silného vetra, ani zlého počasia. Najstatočnejší námorník v celej dedine sa neodvážil plaviť tak ďaleko na šíre more ako Urašimataro. Veľakrát zvykli susedia nesúhlasne triasť hlavou a hovoriť jeho rodičom:

„Ak váš syn bude stále taký nerozvážny, jedného dňa ho šťastie opustí a vlny ho zhltnú a stiahnu do hlbín mora.“

Ale Urašimataro nevenoval vôbec žiadnu pozornosť týmto poznámkam. Veľmi zručne vedel riadiť loď a starí rodičia sa oňho obávali len zriedkakedy.

Jedno krásne slnečné ráno, ako vyťahoval svoje plné siete na loď, medzi rybami uvidel aj malú korytnačku. Veľmi ho potešil jeho úlovok. Hodil ju do drevenej loďky a plavil sa domov. Keď vtom sa mu korytnačka prihovorila ľudským hlasom. Celá sa triasla a prosila ho, aby ušetril jej život.

„Napokon,“ povedala, „načo ti budem dobrá? Som taká mladá a malá. Rada by som žila ešte dlhšie. Buď milostivý a pusti ma na slobodu. Určite ti niekedy preukážem láskavosť a dokážem ti svoju vďačnosť.“

Urašimataro bol dobrej povahy a nerád sa hádal. Tak zobral korytnačku a hodil ju späť do mora.

Roky sa míňali a každé ráno Urašimataro vyplával vo svojej loďke na šíre more. Jedného dňa, ako prechádzal zálivom pomedzi skaly, sa zdvihla veľká víchrica, ktorá roztrhala loďku na kúsky a stiahla ju do hlbočín mora. Urašimatarovi sa stalo takmer to isté. Bol však dobrý plavec. Usilovne sa snažil dostať na pobrežie. Vtedy si všimol, ako k nemu pláva veľká korytnačka. Cez hluk búrky začul, ako mu hovorí:

„Ja som korytnačka, ktorej si raz zachránil život. Teraz ti zaplatím svoj dlh a ukážem ti svoju vďačnosť. Pevnina je veľmi ďaleko a bez mojej pomoci by si sa k nej nikdy nedostal. Vylez mi na chrbát a vezmem ťa tam, kam len chceš.“

Urašimataro sa nenechal dvakrát núkať a vďačne prijal priateľskú výpomoc. Sotva sa však pevne usadil na jej pancieri, korytnačka mu navrhla, aby sa hneď nevracali na pobrežie, ale pozreli si najskôr rôzne divy, ktoré sú ukryté na dne mora.

Urašimataro ochotne súhlasil. Behom chvíľky plávali v hlbokej, hlbočiznej vode. Siahy modrej vody mali ponad svojimi hlavami. Ako len rýchlo plávali pod hladinou pokojného, hrejivého mora! Mladý muž sa pevne držal a obdivoval podmorský svet. Cestovali veľmi dlho, celé tri dni. Napokon korytnačka zastavila pred nádherným palácom, ktorý sa celý trblietal a bol zo zlata, striebra, krištáľov, a vzácnych kameňov. Všade na okolí sa nachádzali svetloružové koraly a trblietajúce perly. Urašimataro obdivoval krásu paláca a s úžasom sledoval vnútornú sálu, ktorú osvetľovali žiarivé rybie šupiny.

„Kam si ma to priniesla?“ spýtal sa potichu svojej sprievodkyne.

„Toto je palác Ringa, dom morského vládcu, ktorému všetci slúžime,“ odpovedala korytnačka. „Ja som prvá dvorná dáma jeho dcéry, krásnej princeznej Otohimy, ktorú za chvíľu uvidíš.“

Urašimataro bol tak veľmi zmätený so svojím novým dobrodružstvom, že čakal ako omámený na to, čo bude nasledovať. Korytnačka veľmi pekne o ňom rozprávala princeznej, ktorá si hneď zaželala stretnúť sa s ním. Keď ho zbadala, jej srdce po ňom okamžite zatúžilo. Poprosila ho, aby s ňou zostal. Sľúbila mu, že ona nikdy nezostarne a že ani jeho krása nikdy nepominie.

„Nie je to dostatočná odmena?“ spýtala sa. Usmiala sa a vyzerala krásne ako samotné slnko.

Urašimataro jej odpovedal: „Áno,“ a zostal tam.

Ako dlho tam bol, to sa dozvedel až neskôr.

Jeho život sa mu rýchlo míňal pred očami. Každú hodinu bol šťastnejší než predtým. Jedného dňa naňho doľahla silná túžba uvidieť svojich rodičov. Hoci s touto myšlienkou veľmi zápasil, lebo vedel, že princezná bude z toho nešťastná, túžba v ňom zo dňa na deň rástla. Po istom čase začal byť taký smutný, že sa ho princezná spýtala, čo ho trápi. Tak jej povedal o svojej túžbe za domovom a že chce ešte raz uvidieť svojich rodičov. Princeznú to veľmi vystrašilo a prosila ho, aby s ňou zostal i naďalej, lebo sa určite stane niečo zlého.

„Už sa sem nikdy nevrátiš a už sa viacej nikdy nestretneme,“ horko nariekala. Ale Urašimataro si stál pevne za svojím a zopakoval:

„Len tentoraz ťa opustím. Potom sa vrátim a už navždy zostanem s tebou.“ Princezná smutne pokrútila hlavou, ale opatrne mu odpovedala:

„Je jeden spôsob, ako by si sa mohol dostať naspäť, ale obávam sa, že s podmienkami vôbec nebudeš súhlasiť.“

„Urobím všetko preto, aby som sa znova k tebe vrátil,“ zvolal Urašimataro a nežne na ňu pozrel. No princezná zostala potichu. Vedela veľmi dobre, že keď ju raz opustí, už ho nikdy viacej neuvidí. Potom zobrala z poličky malú zlatú skrinku a dala ju Urašimatarovi. Pritom ho poprosila, aby ju za žiadnych okolností neotvoril.

„Ak to dodržíš,“ povedala, ako sa s ním lúčila, „tvoja priateľka korytnačka ťa bude čakať na pobreží a odnesie ťa naspäť ku mne.“

Urašimataro jej z celého svojho srdca poďakoval a prisahal, že dodrží svoje slovo. Skrinku bezpečne ukryl do svojho vrecka. Usadil sa na korytnačku. Zakýval na rozlúčku princeznej a zmizol v hlbinách oceánu. Tri dni a tri noci plávali krížom cez moria. Napokon prišli k pobrežiu, kde bol jeho starý domov. Korytnačka ho pozdravila a behom chvíľky sa stratila v mori.

Urašimataro sa ponáhľal do dediny rýchlym a radostným krokom. Videl, ako sa z komínov dymilo a všade rástli nahusto zelené rastliny. Počul, ako sa tam hrali a kričali deti. Z okna, okolo ktorého prechádzal, počul džavot malých detí. Zdalo sa mu, že všetci radostne vítajú jeho príchod. Vtom si všimol, že všetko na okolí sa zmenilo. Išiel dolu uličkou a na srdci zrazu pocítil bodavú bolesť. Nespoznával ani domy, ani ľudí, ktorých stretol. Zbadal svoj starý dom. Stále tam stál, ale bol trochu iný. S obavami zaklopal na dvere. Otvorila mu neznáma žena. Spýtal sa jej na svojich rodičov. Lenže ona ich nepoznala a nevedela mu o nich nič povedať.

Veľmi rozrušený sa ponáhľal na pohrebisko, jediné miesto, kde mohol nájsť niečo o tom, čo sa snažil dozvedieť. Tu určite zistí, čo to všetko znamená. A nemýlil sa. Za chvíľu našiel hrob svojich rodičov. Dátum na náhrobnom kameni sa takmer zhodoval s jeho odchodom od nich, keď stratili svojho syna, keď ich on opustil kvôli dcére mora. Zistil, že odkedy odišiel zo svojho domu, uplynulo tristo rokov.

Pri tomto zistení ho striaslo hrôzou. Vrátil sa do dediny a dúfal, že mu niekto povie niečo o starých časoch. Ale keď s ním ľudia hovorili, vedel, že sa mu to nesníva. Zdalo sa mu, že stráca svoje zmysly.

V zúfalstve si spomenul na zlatú skrinku, ktorú mu dala princezná. Možnože táto strašná záležitosť vôbec nie je pravdou. Myslel si, že sa stal obeťou nejakého čarodejníctva. Dúfal, že v zlatej skrinke nájde odpovede na svoje otázky. Takmer podvedome ju otvoril. Vyšla z nej fialová para. V ruke mu zostala len prázdna skrinka.

Keď sa pozrel na svoju ruku, tá zrazu pred jeho očami zostarla a zvráskavela ako ruka starého, veľmi starého muža. Rýchlo bežal k potoku, ktorý tiekol blízko v hore a pozrel sa na hladinu ako do zrkadla. Uvidel tam obraz starého muža. Vôbec sa nespoznával. Behom chvíľky sa z neho stal starec. Zranený na smrť sa vrátil naspäť do dediny, ale nikto ho už nespoznával. Už nebol mladý muž ako pred hodinou, keď tam bol ako mládenec. Celý unavený sa dostal na pobrežie. Sadol si na skalu a odtiaľ hlasno volal na korytnačku. Tá sa však už nikdy viac nevrátila. Namiesto toho k nemu došla smrť, ktorá ho oslobodila od všetkého trápenia.

Ale predtým ako sa to stalo, ľudia, ktorí ho videli sedieť osamote na brehu, si vypočuli jeho príbeh. A keď boli ich deti nezbedné, im rozprávali príbeh o dobrom synovi, ktorý sa z lásky k svojim rodičom vzdal krásneho a zázračného paláca v mori a najkrajšej ženy na svete.

**Koniec**

7*/ Biela kačka

Andrew Lang

108. diel zo 400, počet slov 1350

Kedysi dávno žil raz jeden veľmi mocný kráľ. Zosobášil sa s krásnou princeznou. Žiaden pár na svete nebol nikdy taký šťastný ako oni. Avšak ešte predtým ako skončili ich medové týždne, boli nútení sa rozlúčiť. Kráľ musel odísť na vojenskú výpravu do vzdialenej krajiny a svoju mladú manželku musel nechať doma samotnú. Vyplakala množstvo horkých sĺz. Zatiaľ čo jej manžel sa ju márne snažil upokojiť slovami útechy a dobrým slovom. Varoval ju predovšetkým pred tým, aby nikdy neopustila zámok, aby sa nestretávala s cudzími ľuďmi, dala si pozor na zlých poradcov, a najmä aby nedôverovala cudzím ženám. Kráľovná verne sľúbila, že sa bude riadiť týmito jeho štyrmi radami a že vo všetkom poslúchne svojho kráľa a manžela.

Tak keď sa kráľ vydal na svoju výpravu, zavrela sa so svojimi dvornými dámami vo svojich izbách. Čas trávila pradením a tkaním. Pritom neustále myslela na svojho kráľovského manžela. Často bola veľmi smutná a osamelá. Jedného dňa, ako sedela pri okne, venovala sa svojej práci a z očí jej tiekli slzy, pod jej okno pristúpila jednoducho oblečená stará žena. Opierala sa o svoju barlu a láskavým priateľským slovom sa milo prihovorila kráľovnej:

„Prečo si taká smutná a sklesnutá, krásna kráľovná? Nemala by si celý svoj čas tráviť iba vo svojich izbách. Mala by si vyjsť aj do zelenej záhrady, počúvať spev vtákov medzi stromami, bzučanie včiel a iného hmyzu, obdivovať motýle, ako poletujú z jedného kvetu na druhý, a pozorovať slnečné lúče, ako sa trblietajú na rosných kvapkách ruží a ľalií. Všetok tento pestrofarebný svet by ťa za chvíľu zbavil všetkých tvojich starostí, vznešená kráľovná.“

Veľmi dlho kráľovná odolávala jej lákavým slovám. Myslela na sľub, ktorý dala kráľovi, svojmu manželovi. Ale napokon si pomyslela:

„Napokon, ako by mi mohlo ublížiť, kebyže idem na krátky čas do záhrady a vychutnám si pohľad na stromy a kvety, spievajúce vtáky, poletujúce motýle, a vypočujem si bzučanie rôzneho hmyzu? Alebo kebyže si pozriem, ako sa kvapky rosy ukrývajú pred slnečnými lúčmi v ružiach a ľaliách? Dobre by mi padlo, kebyže sa trochu poprechádzam na slnku namiesto vysedávania celé dni v tejto izbe.“

Vôbec ani len netušila, že milo vyzerajúca stará žena, ktorá sa opierala o barlu, bola v skutočnosti zlomyseľná bosorka, ktorá kráľovnej závidela jej šťastie a bola rozhodnutá ju zničiť. A tak kráľovná vo svojej nevedomosti ju nasledovala do záhrady a poslúchla jej nevinne vyzerajúce lichotiace slová. Uprostred záhrady bolo malé jazierko s krištáľovo čistou vodou. Keď prechádzali okolo neho, stará žena povedala kráľovnej:

„Dnešný deň je taký teplý a slnečné lúče také horúce, že určite by bolo príjemné schladiť sa vo vode v jazierku, ktorá vyzerá tak lákavo. Nechcela by si sa v nej okúpať, krásna kráľovná?“

„Nie, myslím že nie,“ odpovedala mladá kráľovná. Ale nasledujúcu chvíľku si predsa len s ľútosťou pomyslela: „Prečo by som sa nemohla okúpať v tej chladnej, čerstvej vode? Veď nič zlého sa mi pri tom nemôže stať.“ A hneď si aj vyzliekla šaty a vošla do vody.

Ale sotva sa jej jemné nohy dotkli chladnej hladiny a vĺn, bosorka ju strčila zozadu do pleca, zatlačila do hlbokej vody a zvolala:

„Plávaj odteraz už navždy ako biela kačka!“

Potom bosorka vzala na seba podobu mladej kráľovnej. Obliekla si jej kráľovské šaty a posadila sa medzi dvorné dámy. Takto očakávala kráľov návrat. Za chvíľu bolo počuť dupot konských kopýt. Psy štekali. A bosorka sa ponáhľala oproti kráľovskému kočiaru. Hodila sa kráľovi okolo krku a pobozkala ho. Kráľ bol taký natešený, že ju vidí, lebo nevedel, že je to v skutočnosti stará bosorka, a nie jeho milovaná manželka.

Medzitým za stenami paláca nešťastná biela kačka plávala sem a tam po rybníku. Zniesla tri vajíčka. Z nich sa jedno ráno vyliahli dve operené káčatká a jeden malý škaredý káčer. Biela kačka sa starala o tieto drobné stvorenia najlepšie, ako vedela. Ony za ňou plávali všade po rybníku a chytali zlaté rybky. Vyskočili na breh. Túlali sa po okolí. Našuchorili si perie a vraveli: „Kvak-kvak-kvak,“ ako sa prechádzali po zelenom brehu rybníka. Ale ich matka ich vždy varovala, aby sa nezatúlali príliš ďaleko, lebo na zámku za záhradou žije zlomyseľná bosorka, a dodala:

„Ona mi zničila život a urobí všetko preto, aby ho zničila aj vám.“

Ale mladé káčatá nepočúvali svoju matku. Hrávali sa na záhrade a jedného dňa sa zatúlali blízko okien zámku.

Bosorka ich zacítila a od zúrivosti zaškrípala zubami. Ale zakryla svoje pocity a predstierala, že je k nim veľmi láskavá. Zavolala na ne a s úsmevom s nimi žartovala. Zaviedla ich do krásnej miestnosti a každému z nich dala najesť a mäkký vankúš, na ktorom sa mohli vyspať. Potom odišla do kuchyne a povedala kuchárovi, aby naostril nože, pripravil oheň a zavesil nad ním veľkú kanvicu plnú vody.

Medzitým dve malé káčatká zaspali. Malý káčer ležal medzi nimi. Zakrývali ho krídlami, aby mu bolo teplo pod ich perím. Ale malý káčer nemohol zaspať. Ležal tam úplne bdelý celú noc. Vtom začul, ako bosorka prišla ku dverám a spýtala sa:

„Maličkí, a či spíte?“

Malý káčer odpovedal za všetkých troch:

„Nedá sa spať, len plakať a stáť.

Ostrý nôž nám život chce vziať.

Horúci oheň a voda vriaca.

Bdelí sme, až nás striasa.“

„Ešte nespia,“ zamrmlala si pre seba bosorka. Prechádzala sa hore a dole po chodbe. Za chvíľu sa však vrátila naspäť ku dverám a spýtala sa:

„Maličkí, a či spíte?“

A znovu malý káčer odpovedal aj za svoje sestry:

„Nedá sa spať, len plakať a stáť.

Ostrý nôž nám život chce vziať.

Horúci oheň a voda vriaca.

Bdelí sme, až nás striasa.“

„Stále tá istá odpoveď,“ zamrmlala bosorka. „Myslím, že sa pôjdem pozrieť.“ Opatrne otvorila dvere. Uvidela, že dve malé káčatká už spia. Tak prišla k nim a všetkým trom vykrútila krky.

Nasledujúce ráno sa biela kačka potulovala okolo rybníka a celá vystrašená hľadala svoje káčatká. Volala na ne a hľadala ich, ale nemohla po nich nájsť ani najmenšiu stopu. Vo svojom srdci tušila, že sa im stalo nejaké nešťastie. Vyletela z vody a odletela až dovnútra paláca. Tam našla svoje tri deti ležať celé studené s vykrútenými krkmi na mramorovej podlahe. Priletela k nim, zakryla ich svojimi krídlami a zvolala:

„Kvak-kvak-kvak, moje malé lásky.

Kvak-kvak-kvak, moje malé vtáčky.

Nevychovala som vás s bolesťou a v žiali,

Aby ste predo mnou takto skonali.

Vždy som vám dala to najlepšie.

Starala sa o vás v mäkkom hniezde.

Milovala som vás dňom i nocou.

Boli ste mojím potešením a radosťou.“

Keď kráľ počul túto smutnú sťažnosť kačky, zavolal na bosorku:

„Moja drahá manželka, čo je to za zázrak? Len si vypočuj túto bielu kačku.“

Ale bosorka odpovedala: „Môj drahý manžel, čo máš na mysli? Na kačacom gáganí nie je nič úžasné. Sluhovia, chyťte tú kačku na nádvorí.“

Hoci sa veľmi snažili a naháňali ju z jednej strany na druhú, nedokázali ju chytiť. Pretože kačka vždy urobila veľký oblúk a potom sa zakaždým vrátila ku svojim deťom a pritom vzlykala:

„Kvak-kvak-kvak, moje malé lásky.

Kvak-kvak-kvak, moje malé vtáčky.

Zlomyseľná bosorka vám chcela život vziať.

Na zlého hada by sa mala podobať.

Najprv mi ukradla kráľa.

Potom mi deti skántrila.

Už nie som šťastná manželka.

Už som len obyčajná kačenka.

Keby som ako kráľovná žila,

Život by som vám zachránila.“

Ako kráľ počul tieto slová, začal mať podozrenie, že bol oklamaný. I zavolal na svojich sluhov:

„Chyťte tú kačku a prineste ju sem!“

Ale hoci behali za ňou sem a tam, kačke sa vždy podarilo uniknúť a nenechala sa chytiť. Tak sám kráľ vstúpil na nádvorie medzi nich a kačka mu okamžite vletela do rúk. Keď jej pohladil krídla, okamžite sa premenila na krásnu ženu, v ktorej rozpoznal svoju milovanú manželku.

Tá mu hneď povedala, že v záhrade v jej hniezde nájde malú fľaštičku s liečivou vodou. Tú jej hneď priniesli. Potrela ňou krky malých káčatiek a káčera, ktorým sa krky hneď zahojili a prebrali sa k životu. Zároveň sa premenili na tri krásne deti, dve dcéry a syna.

Keď kráľ a kráľovná zbadali svoje deti, nesmierne sa im potešili. Bosorku dali na kráľov rozkaz popraviť. A potom žili spolu šťastne na kráľovskom dvore a nič zlého sa im už nestalo.

**Koniec**

8*/ Dobrodružstvá staršieho šakalovho syna

Andrew Lang

109. diel zo 400

severoafrická poviedka, počet slov 1350

Hoci bol šakal už mŕtvy, zanechal po sebe dvoch synov, ktorí boli rovnako ľstiví a zákerní ako ich otec. Starší z nich bol pekný fešák, ktorý mal príjemné správanie a získal si veľa priateľov.

Najčastejšie stretával hyenu. Jedného dňa, keď sa spolu prechádzali, našli krásny zelený plášť, ktorý zrejme spadol niekomu, kto sa viezol po planine na ťave. Samozrejme, obaja z nich ho chceli vlastniť a takmer sa oň pohádali. Ale nakoniec sa dohodli, že hyena bude plášť nosiť cez deň a šakal v noci. Po chvíli však šakal začal byť s touto dohodou nespokojný a vyhlásil, že nikto z jeho priateľov, ktorí boli úplne iní ako tí hyenini, nemohol vidieť nádheru plášťa a že by bolo spravodlivé, keby ho občas mohol nosiť aj cez deň. S tým hyena v nijakom prípade nechcela súhlasiť. Boli už na pokraji hádky, keď hyena navrhla, aby požiadali leva, nech medzi nimi rozhodne. Šakal s tým súhlasil. Hyena si okolo seba omotala plášť. A obaja odklusali k leviemu brlohu.

Šakal, ktorý rád rozprával, hneď predniesol ich záležitosť a keď skončil, lev sa obrátil na hyenu a spýtal sa jej, či je to pravda.

„Úplná pravda, Vaše Veličenstvo,“ odpovedala hyena.

„Tak polož ten plášť na zem k mojim nohám,“ povedal lev, „a ja vynesiem rozsudok.“

Tak hyena rozprestrela plášť na červenú zem a spolu so šakalom sa postavili vedľa neho z obidvoch strán. Chvíľu bolo ticho a potom si lev sadol a vyzeral byť veľmi veľký a múdry.

„Môj rozsudok znie, že plášť bude celý patriť tomu, kto zajtra na úsvite prvý zazvoní na zvon najbližšej mešity. Teraz choďte, lebo ma dnes čaká ešte veľa práce!“

Celú noc hyena sedela a bála sa, aby šakal nedosiahol na zvon skôr ako ona. S prvým svitaním sa vydala k zvonu. Šakal, ktorý celú noc tvrdo spal, sa práve dvíhal na nohy.

„Veľa šťastia,“ zvolal šakal. A prehodil si plášť cez chrbát, odfrčal cez pláň a jeho priateľka hyena ho už viac nevidela.

Po niekoľkých míľach behu si šakal myslel, že je už v bezpečí. A keď uvidel leva a ďalšiu hyenu, ako sa spolu rozprávajú, vydal sa k nim.

„Dobré ráno,“ povedal, „môžem sa spýtať, čo sa deje? Zdá sa, že vás niečo veľmi trápi.“

„Prosím ťa, sadni si,“ odpovedal lev. „Rozmýšľali sme, ktorým smerom by sme sa mali vydať, aby sme našli najlepšiu večeru. Hyena chce ísť do lesa a ja do vysokých hôr. Čo si o tom myslíš?“

„Ako som sa práve teraz prechádzal po planine, všimol som si stádo pasúcich sa oviec a niektoré z nich sa zatúlali do malého údolia celkom mimo dohľadu pastiera. Keď sa budete držať medzi skalami, nikto vás nespozoruje. Ale ak mi dovolíte ísť s vami, ukážem vám cestu.“

„Si naozaj veľmi láskavý,“ odpovedal lev. A tak sa vytrvalo zakrádali, až nakoniec dorazili k ústiu údolia, kde sa na bohatej tráve kŕmil baran, ovca a jahňa, ktoré si neuvedomovali nebezpečenstvo.

„Ako si ich rozdelíme?“ spýtal sa lev šeptom hyeny.

„To sa dá ľahko urobiť,“ odpovedala hyena. „Jahňa pre mňa, ovca pre šakala a baran pre leva.“

„Tak, ja mám mať toho chudého tvora, ktorý nie je ničím iným ako rohmi?“ rozzúrene skríkol lev. „Ja ťa naučím deliť veci takýmto spôsobom!“ A uštedril hyene dva silné údery, ktoré ju v okamihu natiahli mŕtvu na zem. Potom sa obrátil k šakalovi a spýtal sa: „Ako by si ich rozdelil ty?“

„Úplne inak ako hyena,“ odpovedal šakal. „Ty budeš raňajkovať z jahňaťa, ty budeš obedovať z ovce a ty budeš večerať z barana.“

„Božemôj, aký si ty šikovný! Kto ťa naučil takej múdrosti?“ zvolal lev a obdivne sa na neho pozrel.

„Osud hyeny,“ odpovedal šakal, zasmial sa a rozbehol sa preč najväčšou rýchlosťou. Všimol si totiž, že sa k nim blížia dvaja muži ozbrojení oštepmi!

Šakal pokračoval v behu, až napokon už nevládal bežať. Vrhol sa pod strom a lapal po dychu. Zrazu počul šuchot v tráve a pred ním sa objavil starý priateľ jeho otca – ježko.

„Ach, to si ty?“ spýtal sa malý tvor. „Aké zvláštne, že sme sa stretli tak ďaleko od domova!“

„Práve som o vlások unikol smrti,“ povzdychol si šakal. „A potrebujem sa vyspať. Potom musíme vymyslieť niečo, čím by sme sa zabavili.“ Tak si ľahol a niekoľko hodín tvrdo spal.

„Teraz som pripravený,“ povedal, keď sa zobudil. „Chceš mi niečo navrhnúť?“

„V údolí za týmito stromami,“ odpovedal ježko, „je malý statok, kde sa vyrába najlepšie maslo na svete. Poznám ich spôsoby a o hodinu pôjde farmárova žena podojiť kravy, ktoré chová v určitej vzdialenosti. Ľahko sa dostaneme dnu oknom do maštale, kde skladuje maslo. Najprv budem strážiť ja, aby niekto nečakane neprišiel, zatiaľ čo ty sa dobre naješ. Potom ty budeš dávať pozor a ja budem jesť.“

„To znie ako dobrý plán,“ odpovedal šakal a spoločne sa vydali na cestu.