Sophie Barnes

the trouble with being a duke

Copyright © Sophie Barnes, 2013

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-354-3

1. kapitola

Kingsborough Hall, Moxley, Anglie, 1817

„Je načase, mamá,“ řekl Anthony Hurst, sedmý vévoda z Kingsborough, přistoupil k jednomu z vysokých oken v matčině ložnici a odhrnul těžké sametové závěsy. Místnost zaplavily sluneční paprsky. Podíval se z okna. Začaly kvést žluté a fialové krokusy a rozjasnily šedivou zimní krajinu.

„Proč mě vyrušuješ?“ zeptala se matka unylým hlasem.

Anthony se k ní otočil a zaťal zuby. Nesnášel ponurou atmosféru, která v Kingsborough Hallu panovala poslední rok, a vadilo mu, že rozptýlit ji není snadné. „Je to třináct měsíců – dost dlouhá doba.“

Jeho matka, jež stále truchlila a podle toho se oblékala, si povzdechla a přimhouřila světlemodré oči před ostrým světlem, když odhrnul další závěs. Černá jí neslušela – dodávala její pleti sinalý nádech a zvýrazňovala šedivé prameny v jejích vlasech. Během posledního úseku života svého muže velice zestárla. Uplynulo téměř pět let od chvíle, kdy se projevil první příznak onemocnění – bulka v podpaží bývalého vévody. Tři lékaři, kteří ho navštívili, doporučili okamžitou operaci a vévoda z Kingsborough souhlasil.

Anthony věděl, že zákrok byl bolestivý a mělo následovat několik dalších. Nepřekvapilo ho tedy, když si ho otec nakonec zavolal do pracovny, aby mu sdělil, že odmítl další léčbu – i přesto bylo velice těžké potlačit slzy při představě, co otcovo rozhodnutí znamená.

O měsíc později zůstal zdravotní stav stejný a Anthony doufal, že tomu tak bude i nadále. Potom se však otcovo zdraví rychle zhoršovalo. Nemohlo existovat nic strašnějšího než bezmocně sledovat, jak milovaná osoba chřadne a její tělo sužuje bolest ve dne v noci. Dokonce pouhá vzpomínka se zdála nesnesitelná.

„Jenom?“ Matčin hlas byl tak slabý, že Anthony sebou trhl. Kráčel k ní a uchopil její křehkou ruku. „Připadá mi to jako věčnost.“

„Mamá,“ zašeptal a klekl si vedle ní. Při pohledu na ženu, jež kdysi překypovala životem, se mu sevřelo srdce. „Další důvod, proč tohle ukončit.“

Zadívala se mu do očí. Vyzařovala z nich stejná beznaděj, kterou i on pociťoval tak dlouho. Jeho otec byl vždy silný a zdravý – muž, o němž si všichni mysleli, že je přežije. Zdědit titul a stát se vévodou nebylo pro Anthonyho vůbec snadné. Před více než rokem otce pohřbili a Anthony usoudil, že nastal čas, aby všichni zase začali žít. Doufal, že jeho nápad matku zaujme. „Uspořádáme společenskou událost,“ pokračoval. Jeho hlas zněl příliš staře a vážně, což se mu nelíbilo.

„Společenskou událost?“ Matka vypadala, že by si raději lehla do postele a přetáhla si přikrývku přes hlavu, než aby ho dál poslouchala.

„Ne obyčejnou, mamá,“ řekl, rozhodnutý přimět ji, aby poslouchala a odhalila ženu, která se skrývá pod utrápeným zevnějškem. Věděl, že tam je… někde. „Je už konec února, ale když si pospíšíme, můžeme stihnout přichystat velikonoční večírek.“ Než mohla matka vznést námitku, rychle dodal: „Mohl by zahájit jeden z tvých nechvalně proslulých plesů.“

Upřeně na něho hleděla, až pochyboval, že něco poznamená. Zvažoval, co říct, aby narušil ticho, když vtom se pohnula a v očích se jí mihlo světýlko. „Nepořádali jsme ho roky, Anthony. Opravdu se domníváš…“ Zmlkla, avšak tentokrát ne poraženecky. Anthony si všiml, že nepatrně zkrabatila čelo. Přemýšlela – horečně, jelikož si kousala spodní ret. Pohled se jí postupně zostřil a předklonila se. „Možná to pomůže zase stmelit rodinu.“

V to Anthony doufal.

Nedlouho poté, co otec vzdal boj o život, se Anthonyho sestra Louisa vdala a přestěhovala do nového domova. Tenkrát Anthony její důvody nezpochybňoval. Byla ve věku na vdávání (ačkoli možná trochu příliš mladá), hrabě z Huntley jí dokázal nabídnout životní úroveň, kterou očekávala, a Anthony dal páru požehnání, aniž se tím hlouběji zabýval.

Pravda byla, ve srovnání se vším ostatním, čemu tehdy čelil – blížící se otcův odchod, placení faktur, jež lékaři posílali každý den, a přibývající povinnosti související se správou panství –, že sestřino ukvapené rozhodnutí uzavřít sňatek bylo víc na obtíž než cokoli jiného.

Teprve až po otcově smrti ho napadlo, že Louisa možná hledala způsob, jak uniknout, ospravedlnitelný důvod utéct před každodenní zničující pravdou. Samozřejmě je několikrát navštívila, ale našla si dobrou výmluvu, proč odjet, kdykoli toho měla dost. Anthony jí to nemohl vyčítat. Sám někdy toužil od všeho utéct.

Jeho o dva roky mladší bratr Winston byl spolehlivější. Ve dvaceti letech se oženil se Sárou, dcerou faráře, a narodila se jim dvojčata, chlapci. Vedl malé nakladatelství, které založil s otcovou finanční pomocí. Našli se lidé, kteří neschvalovali, aby si džentlmen zvolil takovou profesi, ale díky své lásce ke knihám se Winston nenechal takovými názory ovlivnit a otec ho podpořil – což bylo jasné znamení, že synovo štěstí považuje za důležitější než souhlas šlechticů.

Ačkoli bydlel v Londýně, během otcovy nemoci jezdil Winston tři hodiny do Moxleye jednou týdně. Po vévodově skonu se více věnoval práci a nenavštěvoval Moxley tak často jako dřív. Anthony to chápal. Jenom mu bratr chyběl.

„Potřebuji si hned promluvit s paní Sterlingovou,“ vytrhla matka Anthonyho ze zasnění. Upřel na ni zrak a všiml si pevného odhodlání v jejích očích.

Anthony zamrkal. Před momentem vypadala jako troska. Nyní seděla vzpřímeně, pokývla, vymanila ruku z jeho sevření a vstala.

Přesně v tohle doufal, avšak ani ve snu by ho nenapadlo, že se matka vzpamatuje tak rychle, když navrhne činnost, která si vyžádá její okamžitou pozornost. Obával se, že by se mohla cítit zahlcená a jenom by ji to ještě více zdrtilo.

To se však nestalo. Matka už zazvonila na komornou. Teď přecházela po pokoji, na prstech si odpočítávala, co bude potřeba zařídit, a zároveň si stěžovala, že má na přípravu tak velké události omezený čas.

„Musíme okamžitě rozeslat pozvánky,“ řekla poté, co se zmínila o tom, že by mohli nechat udělat ledovou sochu a že je nutné objednat květiny.

Anthonyho rozbolela hlava, ale potěšilo ho, k jakému výsledku jeho záměr vedl. Aby matku ještě více nevzrušil, neprozradil jí, že událost hodlá využít k tomu, aby se seznámil s mladými dámami, které matka nepochybně pozve. Otcova smrt ho přiměla uvědomit si, jak křehký může život být. Potřebuje dědice a tuhle dobu považoval k plánování budoucnosti za nejlepší.

„Pojď, vlídná noci, pojď láskyplná, černobrvá noci, dej mi Romea; i až umře kdys, jej vezmouc…“*

* Překlad J. V. Sládek (pozn. překl.).

„Přestaň s tím,“ řekla Isabellina matka a zvedla zrak od výšivky – okraje povlaků na polštáře pro řezníkovu ženu zdobila motivem kvetoucích popínavých rostlin.

Isabella měla procvičovat vyšívání vystřihované krajky, což ji nebavilo, a tak si místo toho otevřela knihu. Když četla svoji oblíbenou pasáž, matka ji jako obvykle přerušila – ve stejné části. „Je to nejromantičtější věc, co byla kdy napsána, mamá.“ Uvědomovala si, že by neměla matku takhle popichovat, ale nedokázala se ovládnout – bylo to příliš snadné.

„Nejromantičtější?“ zopakovala matka a zamračila se. „Víš, že hlavní hrdina a hrdinka zemřou kvůli směšnému nedorozumění, že?“

„Samozřejmě, avšak…“

„A pasáž, kterou jsi právě citovala, začíná tím, že Julie uvažuje o skonu svého milého s tím, že ho nechá rozsekat…“

„Rozdělit v malé hvězdičky, mamá, aby…“

„Dobře.“ Matka zavrtěla hlavou a opět věnovala pozornost růžovému okvětnímu lístku. Zabodávala do něho jehlu, jako by to byl Shakespeare, a ona chtěla, aby zaplatil za to, že musí poslouchat úryvky z jeho hry. „Nechápu, proč někomu připadá romantické, že se mladý pár zabije ve jménu lásky.“

Isabella potlačila úšklebek, odložila knihu a vzala si vyšívání. „Myslím, že jsi jediná mně známá osoba, která kritizuje nejhezčí divadelní hru, jako by ji pan Shakespeare napsal jenom proto, aby tě popudil. Vzhledem k tomu, jak moc miluješ mého otce, bych čekala, že budeš větší romantička. Teď přemýšlím, jestli vůbec víš, co romantika je.“ Řekla to v žertu, ale když vzhlédla, matka se na ni nevěřícně zadívala. „Promiň,“ vyhrkla Isabella. „Nechtěla jsem tě rozrušit.“

Matka se zhluboka nadechla, krátce zadržela dech a potom velice pomalu vydechla. Potom opět sklonila hlavu k výšivce. „Ne, to jsi určitě nechtěla.“

Zatraceně, pomyslela si Isabella a protáhla jehlu bílou lněnou látkou. Když začala vyšívat, látka byla čistá a nažehlená, ale teď vypadala jako zmačkaný hadr. Zavrtěla hlavou nad svou neopatrností – ne kvůli látce, nýbrž kvůli matce. Neúmyslně ranila její city, a ne poprvé. Dávno se měla poučit. Letmo pohlédla na knihu, kterou četla, a řekla si, že ji už nikdy nepřinese tam, kde bude její matka. Jenom způsobovala potíže.

Povzdechla si. Chtěla jen důvěrnici – přítelkyni, které se bude moci svěřovat se svými sny o pravé lásce a šťastném životě až do smrti. Navzdory tomu, co řekla, věděla, že její rodiče jsou šťastní. Bylo to patrné z toho, jak se na sebe dívají, jak se oslovují a usmívají se na sebe.

Isabella si přála ještě něco… Přála si, aby se stal zázrak. Hodiny trávila sněním o tom, že potká galantního muže – třeba prince –, který jí vyzná věčnou lásku a odveze ji do svého zámku na úchvatném bílém hřebci… nebo ve zlatém kočáru, v němž podle jejích představ jela Popelka. Jako dítě tuto pohádku milovala.

„Isabello?“

Zamrkala a uvědomila si, že matka jí patrně povídá něco, co vyžaduje její pozornost. „Promiň, mamá, byla jsem myšlenkami jinde. Co jsi říkala?“

Matka se zamračila. „Vím, jak moc máš Romea a Julii ráda. Nechtěla jsem to zesměšnit. Oceňuji Shakespearův talent, avšak dle mého názoru romantika v jeho dílech chybí – aspoň v tomto případě.“ Zapošila bavlnku, přeložila povlak na polštář a vložila ho do košíku na vyšívání. „Obětovat se kvůli lásce není romantické, Isabello… Je to ukvapené a naprosto nesmyslné. Skutečná romantika vychází z malých a nesobeckých gest, z chvilek strávených o samotě ve společnosti toho druhého nebo z polibku ve chvíli, kdy se nikdo nedívá. Znamená, že člověk, na kterém ti záleží, je pro tebe stejně důležitý, jako jsi ty důležitá sama pro sebe, ne-li více. A díky tomu osoba pozná, že ji miluješ, aniž jsou k tomu zapotřebí slova.“

Isabella upřeně hleděla na matku a napadlo ji, že není žena, za niž ji vždy považovala. Je citlivější, než Isabella tušila, nebo to možná souviselo s tím, že matka poprvé otevřeně vyjádřila svůj názor na romantiku. Isabella samozřejmě věděla, že matka není cynická, pokud jde o srdeční záležitosti, neboť její oddanost manželovi hraničila se směšností. Matka nechápala, proč by se někdo raději rozhodl psát básně, než aby své vyvolené pověděl, co k ní cítí, a představa, že by se dámě líbilo hudební dílo napsané na její počest, jí připadala pošetilá – to kdysi prohlásila.

Isabella se chystala matky zeptat, jakou nejromantičtější věc její otec kdy udělal. Než mohla promluvit, matka vstala a pronesla: „Měla by ses připravit na návštěvu pana Robertse. Víš, že nikdy nechodí pozdě.“

Matka měla pravdu. Timothy Roberts byl nejpředvídatelnější muž, kterého Isabella znala. Vlastně to nevadilo – hospodyně Marjorie aspoň věděla, kdy má dát koláč do trouby, aby se stihl upéct, než pan Roberts dorazí. A v poslední době je navštěvoval často. Po celý uplynulý rok přišel každou neděli přesně ve tři hodiny.

Teď už nepanovaly pochybnosti o jeho úmyslech (ačkoli ještě musel požádat o ruku) a Isabellini rodiče byli přešťastní. Její otec, který všechno domluvil, byl na sebe hrdý, že své dceři sehnal vhodnou partii. Zámožný pan Roberts se zabýval výrobou luxusních kočárů.

Isabellin otec pro něho pracoval posledních pět let a prováděl zkušební jízdy kočárů předtím, než je dodali zákazníkům. Isabella netušila, co o ní otec panu Robertsovi řekl, ale jednoho dne přišel na čaj a od té chvíle se to stalo zvykem.

Isabella si s povzdechem vzala své věci. Z návštěvy pana Robertse nebyla ani trochu nadšená. Ne protože by se jí nelíbil (vzhledem k jeho rezervovanosti bylo obtížné utvořit si na něho názor) nebo provedl něco, čím by ji urazil nebo rozrušil. Vždy se choval jako dokonalý džentlmen a dodržoval etiketu.

Důvod byl mnohem prostší – nemiluje ho, a horší bylo, že už dávno zjistila, že ho nikdy milovat nebude.

2. kapitola

„Musím vám pochválit koláč, paní Chilcottová,“ řekl pan Roberts, přeložil ubrousek a pečlivě si otřel rty. „Je velice lahodný – kyselý a sladký ve správném poměru.“ Rty se mu nepatrně zvlnily, ale jelikož nic nepřeháněl, nikdy se neusmál.

Isabella na něho upřela zrak. Opravdu jí je souzeno strávit zbytek života s takovým sucharem? Pan Roberts byl největší puntičkář, kterého kdy potkala, a také nejzdvořilejší a nejvýřečnější džentlmen. Nikdy neudělal nic, co by se dalo označit za unáhlené nebo nečekané, a zatímco mnozí lidé by takové vlastnosti ocenili, Isabella ho považovala za nejnudnějšího člověka. Povzdechla si. Opravdu bylo příliš žádat, aby se na ni muž, jenž se s ní chce oženit, díval aspoň trochu zaujatě? Jediné, na co pan Roberts hleděl s náznakem zájmu, byl jablečný koláč na jeho talíři.

Nebyla si jistá, co ji popuzuje víc – jestli to, že pan Roberts postrádá smysl pro humor, nebo že koláč oceňuje více než ji. Toho prvního si všimla teprve nedávno. Mylně se domnívala, že dává přednost sarkasmu. Panu Robertsovi nepřipadalo nic vtipné ani neviděl smysl v tom, snažit se ostatní rozesmát. To Isabellu znepokojovalo.

„Jste příliš laskavý, pane Robertsi,“ pravila matka. „Chcete přidat?“

Pan Roberts rozevřel doširoka oči, a ačkoli by rád nabídku přijal, řekl: „Děkuji za vaši štědrost, ale člověk si nesmí takových dobrot dopřávat příliš, paní Chilcottová, obzvláště chce-li si zachovat štíhlou postavu.“

Isabella tiše vypískla.

„Jste v pořádku, slečno Chilcottová?“ zeptal se pan Roberts.

„Promiňte,“ řekla Isabella. „Zaskočil mi čaj.“

Pan Roberts svraštil čelo. „Buďte opatrná, slečno Chilcottová – mohlo to vyvolat nepatřičný kašel, a pro nás ostatní by to byl nepříjemný zážitek.“

Isabella v duchu zasténala a potlačila smích. Který muž by přiznal, že odmítl další kousek koláče jenom proto, aby si nezkazil postavu? Bylo to směšné, a přesto matka přikývla. Pokud šlo o kašel…, Isabella přemýšlela, co by pan Roberts dělal, kdyby měli děti a ty by stonaly. Na celou dobu jejich nemoci by se patrně zabarikádoval ve své pracovně – a kýchání a vedení účetnictví by mu nejspíš přivodily kopřivku.

„Slyšel jste tu novinku?“ zeptal se náhle otec.

„Záleží, o které novince hovoříte,“ odvětil pan Roberts. Zvedl svůj šálek, krátce do něho hleděl a potom ho zase odložil.

„Dáte si ještě čaj, pane Robertsi?“ otázala se matka a sahala po konvici.

„Ano, děkuji.“

Isabella trpělivě čekala, zatímco pan Roberts instruoval matku, aby mu tentokrát šálek zaplnila přesně do poloviny a zbytek dolila mlékem. Opět v duchu zasténala. Právě začal vysvětlovat, proč dvě čajové lžičky cukru jsou správné množství, když Isabella usoudila, že už toho má dost. „Jakou novinku, papá?“ vyhrkla. Otec se usmál, matka se zatvářila zděšeně a pan Roberts se nesouhlasně zamračil.

„Vévoda z Kingsborough se rozhodl, že zase uspořádá ples,“ odpověděl otec, napil se čaje a jeho žena mu naservírovala další velký kousek jablečného koláče.

„Panebože,“ šeptla Isabellina matka a opřela se. „Je to už věčnost, co se konal naposledy.“

„Před pěti lety,“ upřesnila Isabella. Všichni se na ni podívali se zmateným výrazem ve tváři. Pokrčila rameny a vložila si do úst kousek koláče, aby nemusela nic dodávat.

Vždy doufala, že jednoho dne ples v Kingsborough Hallu navštíví – od chvíle, kdy jako malá holčička zahlédla z okna svého pokoje ohňostroj. Letmo pohlédla na pana Robertse. Věděla, že život s ním by nezahrnoval nic tak velkolepého jako ples u Kingsboroughových. Měla by štěstí, kdyby občas šli na taneční večer. Ačkoli by si s panem Robertsem žila pohodlně, dal jasně najevo, že ho nebaví chodit na společenské události ani tančit.

To byl možná jeden z důvodů, proč se rozhodl dvořit se jí – což jí připadalo velice zvláštní. Jistě už zjistil, že toho mají velice málo společného, a vzhledem ke svému postavení si mohl najít nevěstu z bohatší rodiny. Musel by se ovšem zúčastnit londýnské sezony, aby se s takovými dívkami seznámil, a jeho nechuť k tomu vysvětlovala, proč teď sedí v jejich salonu a pije čaj, místo aby posílal květiny vhodné dámě.

Isabella se nejednou matce zmínila o neochotě pana Robertse chodit do společnosti a o tom, že kdyby si ho vzala, čekala by ji nezáživná budoucnost. Matka pouze podotkla, že mladé dámy navštěvují takové události jenom proto, aby přitáhly pozornost dotyčného džentlmena. A jakmile by se Isabella vdala, neměla by důvod chodit jinam než na odpolední čaje. Jako by to nestačilo, matka ještě vyjmenovala další důvody, proč by Isabella měla být vděčná, že si úctyhodný a bohatý pan Roberts vybral právě ji. Bylo to dosti ponižující.

„Je dobře, že se vzpamatovávají ze smrti vévodova otce,“ slyšela Isabella matku.

„Souhlasím,“ řekl Isabellin otec. „Muselo to pro ně být velice těžké, když marodil tak dlouho.“

„Ano,“ zamumlal pan Roberts a jeho výraz se nezměnil.

Rozhostilo se ticho. Krátce nato ho přerušila Isabellina matka. „Pane Robertsi, povězte nám o koni, kterého jste chtěl koupit.“

Rozhovor o plese u Kingsboroughových skončil – avšak Isabella o něm stále snila. Po zbytek svačiny měla v hlavě pouze ples, ale jelikož dokázala přikyvovat a vrtět hlavou ve správných okamžicích, nikdo nepoznal, že je myšlenkami jinde.

„Byl odpolední čaj příjemný jako vždy?“ zeptala se Isabellina mladší sestra Jamie týž večer. Ve třinácti letech byla divoška a nezbedná jako kterýkoli chlapec jejího věku. Poté co před třemi měsíci strčila panu Robertsovi do kapsy žábu, jí zakázali účastnit se nedělního čaje. Dalším trestem byly dva týdny domácího vězení a pokárání od pana Robertse. Od té doby nemohla sestřina nápadníka vystát.

„Byl lepší než jindy, protože jsem přítomnost pana Robertse téměř nevnímala.“

Jamie nakrčila nos. „Nechápu, jak můžeš toho chlapa strpět, Izzie. Chybí mu smysl pro humor, je příliš odměřený a je na něm něco divného. Myslím, že by sis ho neměla brát, jestli tě požádá o ruku.“

Isabella se usmála, lehla si na bok obličejem k sestře a přikryla se. Každá měla svůj pokoj, ale protože noci byly stále chladné, Jamie často chodila za Isabellou a v posteli si povídaly o všem možném, dokud je nepřemohl spánek. „Musím uvažovat racionálně, Jamie. Rodiče mají co dělat, abychom měli co jíst, a nesmím zapomínat na tebe. Chci, abys měla lepší život a více možností než já.“

Jamie zavrtěla hlavou. „Nechci, aby ses kvůli mně obětovala. Nikdy bych si neodpustila, že můžu za to, že nejsi šťastná.“

V očích se jí leskly slzy a Isabelle se sevřelo srdce. Isabella svoji sestru velice milovala a věděla, že Jamie ji také miluje. „Nejde jenom o tebe, Jamie, nýbrž také o maminku a tatínka. Pan Roberts se postará, aby se jim dostalo všeho, co potřebují.“

„A na oplátku ho nejspíš budeš muset líbat,“ ušklíbla se Jamie.

Isabella laškovně pleskla sestru po hlavě. „Co o takových věcech víš?“ Existovalo něco děsivějšího než mluvit se sestrou o líbání?

„Dost, abych ti doporučila, ať o tom důkladně popřemýšlíš, než mu to dovolíš.“

Isabella se s povzdechem přetočila na záda a hleděla do stropu. Jamie měla pravdu, ale jak by se měla Isabella zachovat? Budoucnost její rodiny závisela na tom, jestli dovede tuto záležitost do konce. Co jiného jí zbývalo?

„O čem jsi snila tentokrát?“ změnila Jamie téma.

„Kdy?“

„Říkala jsi, že během čaje jsi téměř nevnímala pana Robertse. Myšlenkami jsi tedy byla jinde.“

Isabella se posadila a zadívala se sestře do očí. „Snila jsem o plese u Kingsboroughových. Papá povídal, že ho zase uspořádají. Ach Jamie, není to vzrušující?“

Jamie si sedla. „Musíš tam jít.“

„Cože?“ Byl to nejabsurdnější nápad, který kdy slyšela. Isabella zavrtěla hlavou. „To není možné.“

„Proč?“

„Nepozvali mě, a ani mě nepozvou,“ odpověděla Isabella.

„Vklouzneš dovnitř vchodem pro služebnictvo. Může ti pomoct bratranec Simon, protože tam pracuje.“

Isabella obrátila oči v sloup. „Nejsem šlechtična. Všimnou si, že mezi ně nepatřím,“ opáčila.

Jamie pokrčila rameny. „Ples u Kingsboroughových je vždy maškarní, že?“

„Ano, jenomže…“

„Nikdo tě nepozná,“ vyhrkla Jamie a samolibě se usmála. „Půjdeš tam.“

„Já… Nemám vhodné šaty, takže je rozhodnuto. Žádné šaty, žádný ples.“

„Mýlíš se,“ pravila sestra a podívala se na ni s tak troufalým odhodláním, že Isabella pocítila obavy. „Na půdě jedny jsou. A vsadím se…“

„V žádném případě, “ přerušila ji Isabella. Věděla přesně, o kterých šatech sestra hovoří. Byly asi nejkrásnější, co kdy Isabella viděla. Vyvolaly řadu otázek, jež by pravděpodobně zůstaly nezodpovězené, například jak se takový model dostal do domácnosti Chilcottových. Kvůli strachu z odpovědi a z trestu, který by je patrně čekal, kdyby jejich rodiče zjistili, že si hrály v části domu, kam jim zakázali vstup, se dohodly, že si to nechají pro sebe.

„Ale Izzie…“

„Jamie, vím, že to myslíš dobře. Je však načase, abych se chovala jako dospělá. Ples u Kingsboroughových je pouhý sen, jenž se nikdy nesplní.“

„Celoživotní sen, Izzie,“ podotkla Jamie a uchopila její ruku. „Nechtěla bys zjistit, jaké je žít ho?“

Byla to lákavá představa, ale obléknout si šaty, které rodiče patrně získali pochybným způsobem, neboť by si je nemohli dovolit, považovala za nerozumné. Určitě existoval důvod, proč je schovali. Matka se o nich nikdy nezmínila, což jí vzhledem k tomu, že by posloužily jako úžasné svatební šaty pro Isabellu, až by si brala pana Robertse, také připadalo zvláštní. Na šatech a jejich minulosti bylo něco podezřelého. Tím si byla Isabella jistá.

Na ples pořádaný Kingsboroughovými by v nich jít nemohla. Kdyby to udělala, zradila by důvěru svých rodičů. Byla by to nejodvážnější věc, kterou kdy provedla. Přesto… tohle byla její poslední možnost dopřát si pohádkový zážitek. Zavřela oči a učinila rozhodnutí. Půjde tam. Večer plný dobrodružství, na nějž bude vzpomínat do konce života. Jenom doufala, že toho jednou nebude litovat.

3. kapitola

„Lady Fromptonová! Jsem velice rád, že jste dnes večer přišla,“ řekl Anthony a elegantně se uklonil. Když se napřímil, potřásl si rukou s džentlmenem, který stál vedle ní. „Lorde Fromptone, v herně na vás čeká doutník.“

Starý hrabě se nepatrně naklonil k Anthonymu. „Karetní stoly jsou připravené, Vaše Milosti?“ zeptal se.

„Ano, pane,“ odpověděl Anthony tiše.

Lord Frompton vzal svoji ženu za ruku a vedl ji do tanečního sálu, aby Anthony mohl přivítat další hosty. Trčet u dveří, zatímco kolem něho prochází dvě stě lidí, bylo nudné a únavné. Takhle si Anthony zábavu nepředstavoval. Bolela ho záda a chodidla žadonila, aby si zul boty. Černé boty vypadaly dobře a blyštěly se, ale tlačily ho. Snažil se to ignorovat a pozdravil hraběte a hraběnku z Rockly. Po svém boku měl matku a ta jako vždy vypadala vznešeně. V nádherném modelu z vínově červeného hedvábí zářila a v jejím postoji ani rysech nezaznamenal ani náznak únavy.

Anthony se usmál na pět dcer Rocklyových, jež na něho upřeně hleděly s vykulenýma očima. Svým způsobem mu to samozřejmě lichotilo. Pochválil jim stužky ve vlasech a slíbil, že si s každou zatančí.

„Zdá se, že ples bude úspěšný,“ poznamenal Casper Goodard, Anthonyho dlouholetý přítel, když se po příjezdu všech hostů postavil naproti němu. V Kingsborough Hallu bylo místo pouze pro nejbližší přátele a rodinu. Po plesu se ostatní podle toho, jak daleko bydlí, vrátí domů, nebo zůstanou přes noc na jednom z okolních panství.

„Mamá vynaložila spoustu času a úsilí, aby předčil všechny předchozí, které uspořádala.“

„To tedy vysvětluje kočár ve tvaru dýně.“

Anthony přikývl a ovládl se, aby se příliš neusmíval. Když mu matka oznámila, že jako téma události zvolila pohádku Popelka, připadalo mu to originální. Ani ve snu by ho nenapadlo, že při té příležitosti nechá navrhnout speciální kočár (naštěstí k němu nezapřáhli koně). Lidé v něm budou moci sedět a umělec bude zároveň kreslit jejich portrét. „Viděl jsi skleněný střevíček?“ zeptal se Anthony a ukázal ke stolu s občerstvením, na němž stál střevíček z ledu.

„Přípravě se věnovala naplno, že? Teď, jak o tom přemýšlím, mi všechno připadá praktické. Nezbožňují mladé dámy pohádky – romantiku, prince a podobně?“

„Naznačuješ, že toho využíváme ke svému prospěchu?“

„Musíš uznat, že tím lze skvěle zahájit konverzaci.“

„Ano, ale protože jsem už pěti mladým dámám slíbil, že si s nimi zatančím, další ženskou společnost nepotřebuji. Víš, že z tanečního sálu nemůžu utéct. Usilovně se však snažím vyhýbat se očím dychtivých matek.“

Doufal, že seznámení s některou z přítomných mladých dam by mohlo vést k vážnému vztahu, avšak neznamenalo to, že se chce vyčerpat tím, že se zúčastní každého tance – obzvláště když nerad tančí.

„V tom případě se musíš snažit trochu usilovněji. Míří k nám lady Snowdonová následována svojí dcerou – tou, která kulhá. “

„Lady Georginou?“

„Ano,“ přitakal Casper.

Anthonymu bylo jasné, že mu nezbude nic jiného než si zatančit s další dámou. Lady Georginu nemůže odmítnout. Kvůli své matce ubohá žena zažila už hodně odmítnutí. Lady Snowdonová by měla mít rozum a nevystavovat svoji dceru neustálým zkoumavým pohledům ostatních. O lady Georgině věděl, že je milá, ale svět je kruté místo s příliš mnoha lidmi, kteří zesměšňují ty, jež považují za níže postavené.

Anthony se zhluboka nadechl, na okamžik zavřel oči a potom se otočil ke zmíněným dámám. Blížily se děsivě rychle – lady Snowdonová vypadala, že by neváhala odstrčit každého, kdo jí vstoupí do cesty, a její dcera se nemotorně belhala, aby s ní držela krok.

„Vaše Milosti,“ zalapala po dechu lady Snowdonová, jakmile před ním zastavila. „Omlouvám se za pozdní příchod. Cestou sem jsme museli vyměnit jedno z kol kočáru.“

„To je v pořádku, lady Snowdonová – na vašem místě bych udělal totéž. Bezpečnost je na prvním místě.“

„Ano.“

„Dnes večer jste přivedla lady Georginu,“ pokračoval Anthony a usmál se na její dceru. Mladá žena, která už tak mladá nebyla (brzo oslaví třicetiny, jestli mu paměť dobře sloužila), vysekla pukrle. Anthony se uklonil. „A váš muž, hrabě, je zde také?“

„Ano. Povídá si s vaší matkou,“ odpověděla lady Snowdonová. „Georgina a já jsme s ní rovněž hovořily, než jsem zahlédla vás, a… musely jsme vám jít poděkovat za to, že jste nás pozval – je to od vás velice laskavé.“

Anthony ukázal na Caspera, jenž mlčel a nepochybně doufal, že unikne pozornosti. To však Anthony nehodlal dopustit. „Možná jste měly to štěstí a seznámily jste se s mým velice dobrým přítelem, panem Goodardem.“

Lady Snowdonová nepatrně přimhouřila oči, otočila hlavu směrem ke Casperovi a vyhrkla: „Ještě ne.“

Anthonyho stálo nesmírné úsilí, aby zachoval vážný výraz. Dáma ho sledovala tak zaujatě, že nezaznamenala přítomnost jeho přítele – o němž mnoho mladých slečen prohlásilo, že je nejpohlednější muž, kterého kdy viděly. V cestě jejich přátelství to však nikdy nestálo. Anthony si byl jistý, že Caspera to vždy trápilo více než jeho, ale se svými plavými vlasy a modrýma očima byl Casper muž, za nímž se vždy otáčely dívčí hlavy. Pravděpodobně by mohl mít každou ženu, již by chtěl, ačkoli neměl titul.

„Dámy,“ řekl Casper, políbil ruku lady Georgině a potom její matce, jejíž tváře zbarvil ruměnec.

„Lady Georgino, prokázala byste mi čest a zatančila si se mnou čtverylku?“ otázal se Anthony.

„Jistě, Vaše Milosti,“ odvětila lady Georgina. Sklopila zrak a působila velice stydlivě.

Vzápětí se k Anthonyho překvapení zeptal Casper: „Jestli je ještě místo na vašem tanečním pořádku, lady Georgino, rád bych si s vámi zatančil – třeba valčík?“

Lady Georgina se na něho užasle podívala, její matka radostně vypískla a tleskla. „To je od vás nesmírně laskavé, pane Goodarde. Děkuji vám.“

Obě ženy se vzdálily – lady Snowdonová nepochybně celá nedočkavá, aby mohla dceru připravit na velký okamžik. Anthony se obrátil k příteli. „Máš náladu konat dobro?“

Casper pokrčil rameny a napil se šampaňského. „Ani ne. Jenom jsem pocítil potřebu zabránit její matce, aby jí situaci ještě zhoršila.“

Anthony věděl, co tím myslí. V přítomnosti lady Snowdonové se ocitl jen párkrát, avšak pokaždé se ho zmocnil stejný pocit jako Caspera. Chystal se něco poznamenat, když vtom zahlédl ženu kráčející na protější straně sálu. Zůstala stát vedle sloupu u tanečního parketu. Ačkoli měla tvář trochu odvrácenou a přes lidi ji dobře neviděl, cosi ho zaujalo – vypadala celá nesvá. Ačkoli byla dostatečně elegantně oblečená, instinkt mu říkal, že tam nepatří. Patrně to byl způsob, jakým se nesla – nevyzařovala z ní tatáž blazeovanost jako z ostatních.

Stejně jako lady Snowdonová a její dcera nejspíš přijela pozdě, neboť ve frontě hostů čekajících na přivítání ji nespatřil – kdyby ano, zapamatoval by si ji. Vzápětí se na něho podívala a usmála se. Její úsměv byl plný vnitřní čistoty a vlídnosti, že na okamžik zapomněl dýchat. „Caspere, kdo to je?“

„Kdo?“ Casper natáhl krk a snažil se najít dotyčnou osobu. „Je tady spousta lidí, musíš být přesnější.“

„Žena u sloupu, vlevo od orchestru – ve žlutých šatech.“

Casper pohlédl tím směrem a rozevřel doširoka oči. „Netuším, Anthony. Jestli ji nepožádáš o tanec, udělám to já.“ Upřel zrak na svého přítele a zamračil se. „Zapomeň, co jsem řekl – požádám ji o tanec, ať už to uděláš , nebo ne.“

Než mohl Anthony něco namítnout, někdo ho poplácal po rameni. „Vypadáš nabroušeně jako vždycky.“ Anthony otočil hlavu a spatřil usmívajícího se Winstona.

„Divíš se?“ opáčil Anthony a zastavil lokaje, aby si Winston mohl vzít sklenku šampaňského. „Nikdy jsem nepochopil, proč saka musejí být tak proklatě přiléhavá. Kdyby to bylo na mně, nechal bych si ho ušít volnější, ačkoli mého komorníka by určitě ranila mrtvice.“

„Není to tak hrozné,“ řekl Casper. „Člověk si zvykne.“

Anthony se přistihl, že škube nákrčníkem. „Je příliš těsný. Vsadím se, že to vadí většině přítomných džentlmenů, ale jsou příliš zbabělí, aby to změnili – musejí být oblečení, jak se sluší a patří. Myslím, že si sako sundám. Ze všech mužů se budu cítit nejpohodlněji a všichni mi budou závidět.“

„Neopovažuj se!“ ozval se tichý ženský hlas. Anthony zasténal. Přišla k nim Louisa se svým mužem. „Víš, jak je ples pro mamá důležitý – nevyvoláš skandál tím, že tě hosté uvidí polosvlečeného. “

Polosvlečeného?

„Je to pouze sako, Louiso. Stále budu mít na sobě košili a nákrčník.“ Podíval se na jejího muže. „Co na to říkáte, Huntleyi?“

Huntley letmo pohlédl na svoji ženu, z jejíhož výrazu bylo patrné, že bude trvat na dodržování pravidel týkajících se společenského oděvu. „V tom musím s Její Jasností souhlasit, Kingsboroughu,“ odpověděl. Naklonil se k Anthonymu a zašeptal: „Člověk musí pečlivě zvážit, do kterých sporů se zapojí.“

„Slyšela jsem to!“

„Možná právě to jsem chtěl,“ prohodil Huntley a podíval se na Louisu.

Anthony zavrtěl hlavou a otočil se k Winstonovi. „Kde je Sára? Neviděl jsem ji od chvíle, kdy jste přijeli – neonemocněla, že?“

„Ne,“ odpověděl Winston. „U stolu s občerstvením ji zadržuje lady Deerfordová a vypráví jí o svém nejnovějším přírůstku. Já jsem se rychle omluvil a jsem tady.“

„Nejnovějším přírůstku?“ zopakoval Casper. „Je sběratelka?“

„Určitě jsi to slyšel,“ řekl Anthony. Překvapilo ho, že by taková informace příteli unikla.

Casper zareagoval bezvýrazným pohledem.

„Zřejmě neslyšel,“ zamumlal Winston.

„To mi připadá nemožné,“ pravila Lousia a obrátila se ke svému muži. „Jak by o tom mohl neslyšet?“

Huntley pokrčil rameny.

„Slyšel co?“ sykl Casper a vypadal, že je připravený je zbít, aby z nich dostal odpověď.

„Lady Deerfordová sbírá panenky,“ řekl Anthony.

„Aha.“

Anthony se zamračil, neboť přítelova odezva ho ani trochu neuspokojila. Bude muset dodat podrobnosti. „Lady Deerfordová má prý více než tisíc panenek. Je jimi posedlá, Caspere – kupuje jim drahé dárky a další věci. Člověk pochybuje o jejím zdravém rozumu, ale domnívám se, že to souvisí se šokem, který utrpěla, když se před lety ztratila její dcera.“

„To by její sběratelskou vášeň vysvětlovalo,“ odtušil Casper, dopil šampaňské a upřel zrak na dav hostů. „Orchestr se připravuje na další sérii tanců – není načase, abys vyhledal jednu ze svých tanečních partnerek, Anthony? Tímhle tempem šest tanců za večer nezvládneš.“

„Šest tanců?“ Louisa k němu udiveně vzhlédla. „Vždyť ty nerad…“

„Jsem hostitel, Louiso. Dnes večer mám povinnosti a nechci zklamat mamá.“

„To je obdivuhodné,“ poznamenal Winston a vzal si od kolemjdoucího lokaje další sklenku šampaňského. „Můžu pomoct. Mám požádat některou konkrétní?“

Anthony využil situace a popíchl Caspera. „Ženu ve žlutých šatech a se zlatou maskou, která stojí vlevo od orchestru.“

Casper se chystal vykročit, avšak Anthony ho zadržel. „Až s ní budeš tančit, Winstone, zjisti, kdo je.“

Winstonovi se rozzářil obličej. „Záhada! Miluji záhady,“ řekl a zamířil na druhou stranu tanečního sálu.

Casper zlostně pohlédl na Anthonyho. „Jsi zloduch.“

Anthony přikývl. „Patrně máš pravdu, ale spatřil jsem ji první a vzhledem k tvému vzezření,“ máchl rukou k přítelově postavě, „musíš uznat, že by od tebe bylo férové, kdybys mi dopřál možnost zaujmout ji dříve, než začneš jednat.“

„Díky tvojí dychtivosti ji chci ještě víc,“ povzdechl si Casper.

Anthony se zamračil.

„Jelikož tě čeká šest tanců, nenajdeš si na ni čas. Já jsem si zamluvil pouze jeden s lady Georginou.“ Casperovy rty zvlnil typický úsměv – úsměv, jenž měl odzbrojit dokonce i nejtvrdohlavější dámu. „Měl bych tedy dvě hodiny k dobru s naší tajemnou ženou.“

„To bys neudělal!“

„Pohni sebou, to je jediné, co můžu říct.“ Otočil se k Louise, která je se zájmem pozorovala, uklonil se, řekl něco vtipného Huntleyovi a loudal se pryč.