Adrienne Basso

THE HIGHLANDER WHO LOVED ME

Copyright © Adrienne Basso, 2016

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-358-1

Mary Jo a Miku Walshovi,

nejlepším ze VŠECH sousedů.

Oba nám budete velice chybět!

1. kapitola

Dunfermline Abbey, léto 1329

„Nemůžu uvěřit, že je mrtvý,“ zašeptal mladý rytíř tichým, uctivým hlasem.

„Ano. Pohřeb tak velkého krále je smutný den pro Vysočinu i pro Nížinu,“ odpověděl sir James McKenna a prodral se do kostela naplněného k prasknutí.

James hledal volné místo, a když se mu to nepodařilo, zneklidněl. Celý život slýchal historky o svém králi, o hrdinném Robertu I. Od otce a strýce se mu dostávalo líčení z první ruky, protože oba jeho příbuzní bojovali po králově boku, když Robert rozdrtil železnou pěst anglické vlády a sjednotil klany Skotska.

Tragická porážka u Methvenu, vítězství na Loundoun Hillu, vítězství v bitvě u Bannockburnu. To všechno byly vynikající ukázky královy statečnosti, lstivosti a odvahy. Avšak dnes se skotští bojovníci neshromáždili proto, aby oslavili králova vítězství nebo litovali jeho porážek – dnes se tu sešli, aby svého vůdce pohřbili.

James natahoval krk, aby lépe viděl důstojný obřad. Jak pohledem klouzal po lavicích, spatřil zátylek svého otce a vedle něho tmavovlasou hlavu staršího bratra Malcolma. Zeman McKenna, jak se sluší na významného vůdce, seděl v přední části kostela, jeho nejstarší syn a dědic, Malcolm, vedle něho. A Jamese jako obvykle nechali, aby si sám nalezl místo v zadní části kostela mezi nižší šlechtou a dalšími druhorozenými a mladšími syny.

Přesto jeho výška, pro McKenny typická, poskytovala Jamesovi výhodu dobrého výhledu. Cítil, jak přítomné zalévá vlna bolesti, když krále pohřbívali pod vysoký oltář a jeho pozůstatky ukládali vedle královny Alžběty. Bojovníci pak jeden za druhým procházeli kolem nich, naposledy projevovali úctu, dávali poslední sbohem.

Vážná nálada se odlehčila, jakmile se truchlící shromáždili na nádvoří, ale hovor se rychle stočil k politice. Třebaže král už více než rok churavěl, náčelníci klanů byli neklidní a nejistí, co se týče nástupnictví. Královu jedinému synu a dědici, Davidovi, bylo pouze pět let. Chlapcovým poručníkem byl jmenován hrabě z Moray, který bude vládnout, než David dosáhne věku, kdy bude moct převzít vládu sám.

Někteří takové rozhodnutí přivítali; jiní ne. Skotové byli od přírody nezávislí myslitelé a mnohé klany si dělaly nárok na trůn. Všichni teď byli ostražití a kladli si otázku, jestli se snad někdo nebude snažit získat korunu a narušit těžce vybojovaný mír mezi nimi.

James se o politiku nikdy moc nezajímal a měl v té věci smíšené pocity. Válka by mu mohla dát šanci dosáhnout v životě lepšího postavení, možná dokonce získat vlastní tvrz. To by se mohlo stát, kdyby bojoval na vítězné straně konfliktu – a přežil. Přinejmenším riskantní záležitost.

„Jsem rád, že se ti to podařilo, Jamesi,“ zvolal jakýsi hluboký mužský hlas. „Byla by to skvrna na mé cti, kdyby se tak historické události nezúčastnili moji nejstarší synové.“

James se obrátil ke zvuku známého hlasu a smutně se na otce usmál. „Jsem si jistý, že v tlačenici vzadu v kostele mě nikdo ani nezpozoroval.“

„Jsi o hlavu vyšší než většina bojovníků,“ ozval se další mužský hlas. „A pléd McKennů není možné přehlédnout.“

„Strýčku Ewane…“ Jamesova ústa se roztáhla do širokého úsměvu a objal strýce, bratra své matky. V mládí byl James vychováván v Ewanově hradu a měl na tu dobu mnoho příjemných vzpomínek. Byl si také dobře vědom, že za mistrovskou schopnost vládnout mečem a za své vůdcovské schopnosti ve velké míře vděčí právě strýci Ewanovi. „Jak se daří tvrzi Tiree?“

Ewan pokrčil rameny. „Skoro stejně, jako když jsi žil u nás. Mladý Cameron žadonil, aby mohl jet sem, ale tvoje teta o tom nechtěla ani slyšet.“

James se chápavě pousmál. Jeho teta Grace byla známá úzkostlivou starostlivostí o děti. Vždycky si myslel, že je rozumná a laskavá, ale měla v sobě také umíněné odhodlání, které charakterizovalo ty, kdo pocházeli z krve McKennů.

„Moje sestra své syny rozmazluje,“ prohlásil Brian McKenna. „Divím se, že jí to dovoluješ, Ewane.“

Ewana poznámka jeho švagra neurazila, a tak jen pokrčil rameny. „Mám rád doma klid. Tvoje sestra se mnou málokdy nesouhlasí, ale pokud ano, už jsem poznal, že je lepší udělat, co si přeje.“

Brian McKenna se posměšně ušklíbl a James sklonil hlavu, aby nebylo vidět, že se usmívá.

Jeho otec se mohl rozkřikovat, jak chtěl, ale toleroval rozmary své ženy mnohem víc než většina jiných manželů, protože s Aileen Sinclair McKennovou to jinak nešlo. Jeho matka vzbuzovala respekt a po mnoha společných letech měl otec tolik rozumu, že si to uvědomoval.

Hovor utichl, jakmile se k nim přiblížila skupina náčelníků. James uctivě ustoupil stranou, zatímco jeho starší bratr Malcolm popošel vpřed a zůstal stát po otcově boku. Jamese bodl záchvěv roztrpčení, vzápětí však pominul. Jeho bratr byl vychováván k tomu, že jednou povede klan; bylo správné, že se zapojí do této debaty.

James znal mnohé z mužů, kteří se tu sešli, ne však všechny. Někteří se tvářili stoicky, jiní znepokojeně a výrazy několika z nich byly vysloveně vzdorovité. James slyšel, že otec zvýšil hlas, když začal hovořit o budoucnosti skotské nezávislosti a o zradě Angličanů.

Na pohled se zdálo, že Briana McKennu nevyvádí z míry neklidný hovor, který se kolem něho rozezněl, ale James věděl, že otec nedává najevo své skutečné pocity. Až příliš mnoho let byl oddaným stoupencem krále, než aby jen nečinně stál, zatímco ostatní zpochybňují právo dětského krále vládnout.

Ke skupině došel sir James Douglas a zapojil se do debaty. Byl to statný muž s širokými rameny a nesl se s jistou domýšlivostí, nezdálo se však, že by měl na ostatní takový vliv jako Brian McKenna. James si všiml, že několik mužů neklidně přešlapuje, když Douglas hovořil. Sotva domluvil, většina přítomných se vzdálila.

James natočil tvář k zamračené obloze, pak se zadíval na otce a přemýšlel, jestli se chce vydat na cestu domů hned, nebo setrvat zde a snažit se dosáhnout toho, aby náčelníci dalších klanů podpořili malého krále.

„Malcolm pojede s Douglasovým klanem,“ řekl Brian McKenna, jakmile popošel k synovi. „Byl bych rád, kdybys doprovodil Armstrongy, až vyrazí na své území, Jamesi, a zůstal u nich tak dlouho, jak dlouho tě budou potřebovat.“

James se k němu překvapeně otočil. „Je přirozené, že Malcolm pojede s klanem Douglasů, protože je snoubencem dívky z jejich klanu. Ale proč já musím s Armstrongy?“

„Pořád si stěžuješ na jednotvárný režim v hradu McKennů. Takže teď, chlapče, máš šanci zažít dobrodružství.“

Otec se na něho klidně pousmál, ale James se nedal oklamat jeho překvapivě žoviálním chováním. V jeho požadavku bylo něco víc než pouhý projev přátelství, tím si byl James jistý.

„Spojenectví je teď důležitější než jindy,“ sdělil mu otec. „Všiml sis řetězu na krku sira Jamese Douglase a stříbrného pouzdra pohupujícího se na něm?“

„Všiml.“

„Je v něm královo nabalzamované srdce.“

James sebou trhl. „Slyšel jsem, jak o tom mluvili někteří rytíři, ale myslel jsem si, že jsou to jen povídačky.“

„Ne, je to pravda. Při takovém projevu oddanosti nemůže nikdo zpochybňovat loajalitu klanu Douglasů vůči malému králi a monarchii.“

James se ohlédl, aby zjistil, je-li někdo v doslechu, pak pro jistotu ztišil hlas. „Je jeho oddanost upřímná?“

„Myslím, že klan Douglasů bude krále podporovat, dokud to pro ně bude výhodné,“ odpověděl otevřeně McKenna.

„A co klan Armstrongů? Ti nejsou loajální království?“

„Zeman Armstrong je opatrný. Což je pochopitelné, ale nemůžeme připustit, aby došlo k narušení spojenectví klanů. Při první známce slabosti by Angličané udeřili a naše těžce vybojovaná nezávislost by byla vážně ohrožena.“ McKenna si odkašlal a opovržlivě odfrkl. „Chci, aby zeman Armstrong věděl, že si ho vážím jako spojence a nabídnu mu podporu, kdyby ji někdy potřeboval. To že tě s ním posílám k němu domů, je jasným znakem dobré víry.“

James se snažil tvářit klidně, aby na sobě nedal znát vzrušení nad tím, že byl pověřen tak důležitým úkolem. „Pokud věříš, že moje přítomnost pomůže, rád udělám, co si přeješ.“

McKenna souhlasně přikývl a odměnil syna upřímným úsměvem.

James cítil, že se mu nadouvá hruď. To se mu stávalo vždy, když ho pyšný, nepřístupný otec poctil třeba jen špetkou uznání. Ale nebyla to jen hrdost na sebe, co cítil; byla v tom také nově nalezená úcta k muži, který ho vychoval.

McKennové byli mocný, bohatý klan. James vždy věřil, že je to proto, že jeho otec je silný vůdce a mistrovsky zachází s mečem, ale teď si uvědomil, že důležitou roli v tom, že je klan tak úspěšný – a že přežil – hrály roli otcova vychytralost a politická bystrost.

„Řekl bych, že se na nějaký čas rozloučíme, bratře. Otec říkal, že pojedeš s Armstrongy.“

James pohlédl na bratra Malcolma. Ten zdědil nejlepší rysy rodičů – měl otcovu výšku a statnou, svalnatou stavbu těla a matčiny výrazné modré oči a podmanivý úsměv. Nesl se sebejistě a měl pyšnou chůzi muže, který je sám se sebou spokojený. James pocítil osten závisti, ale doufal, že i on se jednou bude cítit stejně.

„A ty pojedeš s klanem Douglasů,“ odpověděl James.

Malcolm se zasmál, pak přátelsky plácl Jamese do ramene. „Netvař se otráveně, bratříčku.“

James něco zamručel pod nos, pak vrhl na Malcolma lišácký pohled. „Na to bys měl dbát hlavně ty sám. Já nejsem ten, na koho snoubenka pořád dělá psí oči.“

Malcolm zabloudil pohledem k prostoru, kde se shromažďoval klan Douglasů. Přes celé nádvoří se odtamtud nesly výbuchy ženského smíchu. „Moje Margaret je hezká holka.“

„A také troufalá. Vsadím se, že by moc neprotestovala, kdyby tě napadlo udělat si svatební noc ještě před svatbou.“ James žertovně šťouchl bratra do boku, ale Malcolm se neusmál.

„Hmm, obávám se, že můžeš mít pravdu. Myslím, že mám větší obavy o Margaretinu čest než ona sama.“

Jamesovo obočí vylétlo vzhůru. Jeho sexuální zážitky se omezovaly na pár zkušeností s ochotnými vdovami z klanu McKennů, a i když mu krátké laškování připadalo uspokojivé, vždy chtěl víc. Představa, že by odmítl půvabnou, vstřícnou dívku, se zdála být vrcholem hlouposti.

„Nepřipadá ti přitažlivá?“ zeptal se James.

„Je docela hezká, ale až moc dychtivá potěšit.“

James se poškrábal po hlavě. Co na tom může být špatného? „Myslel bych si, že by sis rád vzal za ženu povolné děvče.“

„Pchá, to jsou naivní slova nezkušeného mládí.“ Malcolm poplácal bratra po zádech. „Když musíš svou kořist nahánět, je její ulovení ještě cennější.“

„Ty bys chtěl, aby ti Margaret vzdorovala?“

Malcolm se posmutněle usmál. „Budu se řídit otcovým příkladem a z úcty nevezmu do postele jinou, až se ožením. Ale obávám se, že s povolnou, poslušnou manželkou může být život poněkud jednotvárný a nudný.“

„Měkne ti mozek, Malcolme.“

„A ty, bratříčku, myslíš svým pérem.“ Malcolm se k němu naklonil a vážným hlasem řekl: „Na ženě je víc než potěšení, které ti může dát v posteli. Dobře si to pamatuj, až si budeš vybírat nevěstu.“

Kývl bratrovi na pozdrav a odešel; nechal Jamese uvažovat o svých posledních slovech a přemítat, jakou ženu by si nejraději vybral za manželku. Jamesovi připadalo, že kdyby byla hezká a ochotná potěšit, docela by se mu to líbilo. Je charakteristické, že Malcolm neoceňuje štěstí, které si tak snadno našlo k němu cestu.

Věkový rozdíl mezi nimi činil jen dva roky a jako děti byli nerozluční, ale jejich blízký vztah ochladl, když mezi sebou začali soupeřit. Malcolm byl dědic, otcův oblíbenec, a nedalo se říct, že by toho James vysloveně litoval, ale občas si nemohl pomoct a trochu mu záviděl.

Ostrý hlas zemana Armstronga vyzývajícího své muže, aby se připravili k odjezdu, přivábil pozornost všech. James se rychle rozloučil s otcem a strýcem a poslušně chvátal k svému koni. Půda byla vlhká. Na začátku pohřebního obřadu za krále padaly veliké, těžké kapky deště, ale když končil, už jen mrholilo. James se zadíval na oblohu a viděl, že na obzoru se rýsují šedivá mračna. Bude zázrak, zůstanou-li suší, než se dostanou k nějakému obydlí, kde by mohli dostat přístřeší nebo kde by se mohli na noc utábořit.

James se svižně vyhoupl na koně a obrátil ho patřičným směrem. Vzápětí zahlédl ve skupině tři ženy a viděl, že každá se pozorně drží v jejím středu, aby si zajistila co nejvíce chráněnou pozici. Starší žena byla zjevně lady Armstrongová a dvě mladší musely být její dcery, přestože se na pohled od sebe lišily jako noc a den.

Jedna z nich připomínala malého hnědého střízlíka a druhá zářivou bělostnou labuť. Obě byly štíhlé a hezky tvarované, ale Jamesovy oči přitahovala plavá nádhera mladé ženy sedící hrdě a vzpřímeně na koni. Měla srdcovitou tvář, vysoké lícní kosti a hezká široká ústa s měkkými, plnými rty. Byla to výjimečná kráska, která měla schopnost upoutat každého muže nacházejícího se v dohledu.

Plavovláska, dobře si vědoma pozornosti, již vzbuzuje, pohodila hlavou, až se jí zatřpytil platinový cop, přestože nesvítilo slunce. Pak se usmála, ale svůj úsměv nevěnovala konkrétnímu člověku – byla to jen vypočítavá, vyumělkovaná póza postrádající vřelost a upřímnost.

Jamesův zájem se začal okamžitě vytrácet. Takový významný pohled znal – mívaly ho ženy stavějící na odiv svou krásu, spřádající síť, do níž lapí každého muže, který by byl tak bláhový, že by se jím dal zvábit.

James stiskem kolen pobídl koně a ten se poslušně otočil. Uháněli po bahnitém trávníku a James popojel téměř do čela skupiny. Armstrongovi muži ho pozdravili zdvořilým kývnutím hlavy, ale pak se opět věnovali sami sobě. James to chápal. Byl pro ně cizí. Budou ho tolerovat, ale nepřijmou ho mezi sebe, dokud se neosvědčí.

Sotva vyjeli ze hřbitova, začalo drobně pršet. James se sklonil ke koňskému hřbetu a ujížděl vpřed, přitom snadno držel krok s ostatními. Na rovině se hnali rychlým tempem, potom zpomalili a opatrně stoupali po skalnaté stěně prudkého svahu. Jakmile se přehoupli přes vrchol, dostali signál, aby se utábořili.

James se rozhodl, že se napřed postará o potřeby koně a teprve pak o své, a tak se vydal k místům, kde za úzkou lesní pěšinou slyšel zurčení potoka. Dojel k němu a nechal koně pít. Když se obrátil k odchodu, všiml si, že k vodě cílevědomě kráčí jakási žena, v každé ruce dřevěné vědro.

Podle barvy jejího pláště věděl, že je to jedna ze zemanových dcer. Kapuci měla přetaženou přes hlavu, tušil však, že to není ta plavovlasá krasavice, ale spíš hnědý střízlík. Jeho tušení se potvrdilo, když na břehu potoka poklekla. Pomalu naklonila vědra a táhla je po vodě. Kapuce se jí svezla na krk a James spatřil tmavé vlasy.

„Měla jsi požádat některého muže, aby ti přinesl vodu,“ řekl a popošel k ní.

Tiše, překvapeně vyjekla a upustila vědra. Jedno strhl proud a unášel ho pryč. James se shýbl a vylovil je, potom došel k druhému a zvedl je. Do obou nabral vodu a postavil je na zem blízko ní. Dívka se je však nepokusila zvednout, dál dřepěla u vody.

„Vyděsil jsi mě,“ řekla, svraštila čelo a opatrně si ho prohlížela.

„Prosím za prominutí,“ znejistěl trochu James pod jejím vyčítavým pohledem. „Nečekal jsem, že uvidím dámu, jak se pachtí s vodou jako služka. O tvoje potřeby by se měl postarat některý muž.“

Vykulila oči a pootevřela ústa. Jamesovi se zdálo, že zahlédl záblesk úsměvu, ale jistě to nevěděl.

„Muži mají dost práce s budováním tábora a s jinými záležitostmi,“ odpověděla. „Nechci být na obtíž. Kromě toho moje teta raději vidí, když dělám něco užitečného. Ona a moje sestřenice budou potřebovat čistou vodu, aby si opláchly špinavé ruce a obličej, a protože jsme s sebou nevzali žádné služky, dostala jsem to za úkol já.“

„Sestřenice? Ta druhá dívka není tvoje sestra?“

„Proboha, to ne,“ odpověděla a rychle zavrtěla hlavou. „Joan je moje sestřenice. Naši otcové byli bratři. Můj otec byl mladší.“

„Byl?“

„Ano. Před pěti lety zemřel; a moje matka také.“ Lehce se jí zachvěl hlas a v očích se objevil smutek.

„Takže bolest je ještě čerstvá,“ řekl James soucitně.

„Jsou doby, kdy ji cítím ostřeji než jindy. Myslím, že návštěva králova pohřbu mi silně připomněla, jak je smrt konečná, a znovu jsem pocítila bolest, že už rodiče nemám.“ Skousla si spodní ret. „Musíš odpustit, že si tak vylévám srdce. Sestřenice Joan mi často připomíná, že to může být otravné, a tvrdí, že pět let je víc než dost na to, abych se se svým trápením vyrovnala.“

Nelíbilo se mu, že v jejím hlase zaslechl poraženecký tón. Jak může být příbuzná tak bezohledná a necitelná k jejímu smutku?

„Upřímné srdce trpí víc než falešné,“ řekl laskavě.

Dívka mírně pozvedla bradu a James ucítil vlnu obdivu. Tolik se snažila vypadat silná. Jejich oči se setkaly a on se od těch jejích najednou nemohl odtrhnout. Zdálo se, že teplo a cit sálající ze sladkých hnědých zřítelnic mu proniká do hrudi a pevně ovíjí srdce.

U všech svatých, jak je hezká! Neměla v sobě oslňující zlatou krásu své sestřenice, ale její rysy byly jemné a kultivované a půvabné. Oválný obličej s plnými ústy a hladká smetanová pleť působily velice příjemně.

Tmavé vlasy měla spletené do úhledného copu, který jí splýval po zádech a končil někde ve výši pasu. V mdlém světle pronikajícím mezi listovím a větvemi se leskl. James si uvědomil, že z copu vychází čistá, svěží vůně, jež ho přitahuje. Namáhavě potlačil nutkání vztáhnout ruku a dotknout se ho, protože věděl, že by to bylo neomalené a nevhodné.

Raději si dřepl vedle ní a pohledem přivábil její pozornost. Její oči měly svítivý zlatohnědý odstín, lemovaly je dlouhé řasy a jemně klenuté obočí, ale ze všeho nejvíc ho těšila otevřená upřímnost, která se odrážela v jejich hlubinách.

„Důvěrně jsme rozmlouvali, a přitom ani neznám tvé jméno, paní,“ řekl jemně.

„Jmenuji se Davina.“

„Já jsem James.“

„Ano, já vím.“

James se zvedl a pak natáhl ruku, aby jí pomohl vstát. Davina se rozpačitě zamračila, potom vložila ruku do jeho dlaně. Když ji James zvedal, ucítil tlak jejích útlých prstů. Na jeden hříšný okamžik ho napadlo, že kdyby ji zbavil rovnováhy, musela by se o něho opřít, aby ji zase nabyla, ale odolal tak nekavalírskému záměru.

„Vzdávám poctu síle a odvaze, s jakou čelíš svému zármutku,“ řekl tiše.

Davina potřásla hlavou. „V tomto světě je mnoho lidí, kteří znají muka skutečného utrpení. Já se k nim sotva můžu řadit, protože mám kde bydlet, co jíst a dostává se mi ochrany. Vím, že mě moji příbuzní považují za přítěž, ale nevyhýbají se svým povinnostem vůči mně a za to jsem jim vděčná. Nemine téměř jediný den, kdy by mi moji rodiče nechyběli, a přece vím, že se můžu považovat za šťastnou.“

Svá slova pronášela upřímně, ale v hlase se jí ozývala touha s nádechem smutku. On měl milující rodiče a byl vychováván v bezpečném prostředí hrdého, ušlechtilého klanu. Ji k sobě vzali příbuzní, protože cítili, že je to jejich křesťanská povinnost, a zjevně tuto povinnost ostře vnímali. A ona přesto nepodléhala sebelítosti, ale povznesla se nad ni.

„Doprovodím tě zpátky do tábora,“ řekl James autoritativně.

Polekaně na něho pohlédla. „Nechci tě obtěžovat, sire Jamesi.“

„Je to moje povinnost.“

„Povinnost?“ Davina nechápavě našpulila rty.

„Ano. Pomoct krásné dámě v nouzi. Neupírej mi prosím šanci jednat jako šlechetný rytíř.“

„Do tábora to není daleko,“ namítla, ale on ji už vysazoval na svého koně.

Instinktivně koleny stiskla koňské boky, aby se na koni udržela, a James obdivoval půvabně tvarované obrysy jejích nohou, když k nim přilnula prostá sukně.

„Hezká dívka by se měla svézt vždy, kdy je to možné,“ řekl a hluboce se uklonil. „Zvláště tak hezká jako ty.“

Flirtoval s ní a poznal, že si to uvědomila. Překvapeně na něho pohlédla, ale potěšilo ho, že v jejích očích zahlédl šibalský záblesk. Instinkt ho nezklamal – byla jemná a kultivovaná, ale ne pruderní. Líbilo se mu to a bezděčně se usmál.

Davina sklonila hlavu a úsměv opětovala.

James zvedl vědra s vodou a přehodil úchyty provazu přes hrušku sedla. Potom vsunul nohu do třmenu a vyhoupl se za Davinu. Ta poplašeně vyjekla, ale udržela se v sedle. Kůň, nezvyklý na větší zátěž, zaržál a pohodil hlavou, ale James ho brzy uklidnil.

Pobídl koně do kroku k táboru, pak nenuceně přehodil otěže do pravé ruky a levou objal Davinu kolem útlého pasu.

„Uvolni se,“ řekl jemně a pomalu si ji přivinul k hrudi.

Na okamžik ztuhla, ale pak James uslyšel její tichý, spokojený povzdech. Do žil mu proudil nápor vášně. Zatajil dech a čekal, co Davina udělá. K jeho ohromné radosti uposlechla výzvu a poddala se – nebo se spíš schoulila – do jeho náruče.

James blaženě zavřel oči a vdechl její vábivou vůni. Ano, cesta na Armstrongův hrad možná bude mnohem příjemnější, než očekával.

O několik dní později Davina přiznala, že celý den v sedle ji už tak neunavuje a nepůsobí bolest a v těsném stanu se už vyspí docela klidně a vydatně. Vysvětlení té změny bylo velice jednoduché – mohl za ni James McKenna.

Mladý rytíř ji příjemně rozptyloval, bavil ji zábavnými historkami a bystrými postřehy. Jeho společnost jí působila ohromnou radost a na společné chvíle se těšila tak dychtivě, až ji to překvapovalo a vzrušovalo.

„Viděla jsem tě, jak jsi dnes ráno zase mluvila s Jamesem, než jsme vyjeli z tábora,“ utrousila Joan a zařadila se se svým koněm vedle Daviny. „Co ti pořád povídá?“

Davina ostýchavě sklonila hlavu a nedbala na jedovatý tón nenucené poznámky své sestřenice. Joan byla krásná mladá žena zvyklá na to, že se jí ve společnosti mužů dostává té největší pozornosti. Třebaže to James nedával příliš okatě najevo – Davina byla přesvědčená, že její galantní rytíř není schopný chovat se tak neomaleně – bylo všem, a zvláště Joan, jasné, že sir James dává přednost Davinině společnosti.

„Sir James nakreslil na zemi mapu,“ odpověděla Davina. „Ukazoval mi, jak daleko musíme ještě jet, než budeme doma.“

Joan přimhouřila oči. „Kdákala jsi jako slípka sedící na vajíčkách. Jak může být mapa v prachu tak zábavná?“

„James dovede udělat zábavu ze všeho.“

„Takové umění není k ničemu,“ řekla pohrdavě Joan. „Asi by mě nemělo překvapovat, že tě přitahuje takový typ muže, ale myslela jsem si, že máš víc rozumu.“

Takový typ muže? Davina měla co dělat, aby zase nezakdákala, jak se o jejím smíchu vyjádřila Joan. James byl hezký, výmluvný, měl jiskru v oku a dolíček na bradě. Ano, takový muž se jí líbil. Dívka, kterou by nepřitahoval, by musela být hloupá.

Ale nebyla to jen jeho energická brada, podmanivý úsměv a hezká tvář, co vábilo Davinu. V poslední době, jako sedmnáctileté děvče na vdávání a dědička malého sídla, přece jen vzbuzovala trochu mužského zájmu, když nebyla Joan nablízku. Ale u Jamese McKenny šlo o něco úplně jiného.

Měl v sobě sebedůvěru, jíž si cenila víc než domýšlivosti, jemnost, která odporovala jeho vzezření a výcviku válečníka, smysl pro humor, který nejvíce vynikl, když si dělal legraci sám ze sebe. Přestože by to Joan kategoricky popřela, Davina dokázala moc dobře pochopit její žárlivost, a byla dokonce schopná nalézt v sobě tolik laskavosti, že jí to odpustila.

„James je hodný, zdvořilý muž,“ řekla Davina. „Připadá mi zajímavý a v jeho společnosti se cítím příjemně.“

„Trávíš s ním příliš mnoho času,“ tvrdila Joan. „Ostatní si už o tom šuškají.“

„Ne!“

„Je to pravda. Mluvím o tom jen proto, abych tě ušetřila ještě většího ztrapnění, ke kterému spěješ svým bláznivým zamilováním.“

Davina sevřela rty. „Nechovám se bláznivě.“

Joan pokrčila rameny. „Víš přece, že o tebe projevuje zájem jen proto, že slyšel, že k tvému věnu patří tvrz tvé rodiny.“

Ne! Davině se dral na jazyk další protest, ale ovládla se a mlčela, nechtěla, aby její sestřenice viděla, jak velice ji její slova ranila. Davinina radost na okamžik pohasla a do srdce se jí vkrádali démoni pochybností. Má Joan pravdu? Vede Jamese postranní motiv, že ji zahrnuje takovou pozorností?

„Nemůžu uvěřit, že malé sídlo, jako je Torridon, by McKennu tak přitahovalo,“ řekla Davina s mnohem větší jistotou, než jakou cítila.

„Je to druhorozený syn,“ sdělila jí zlomyslným tónem Joan. „Takoví prahnou po půdě jako pes po kosti.“

Pochybnosti na okamžik zesílily, když o tom Davina zauvažovala, ale pak se přinutila hodit je za hlavu. Pohlédla na sestřenici a postřehla, že umíněně svírá ústa. Může za to žárlivost, ryzí a prostá žárlivost, co ji přimělo pronést tak škodolibá slova. Nic jiného v tom není.

Přestože Joan tvrdila, že o něho nemá zájem, vadí jí, že James neobdařuje svou přízní ji. Davina věděla, že sestřenice je schopná chovat se bezcitně, snad i krutě, když někdo vyvolá její nelibost.

Skoro jako by James vycítil, že je tématem jejich hovoru, ohlédl se a zadíval se na ni. V okamžiku, kdy se jejich oči setkaly, Davina ucítila, že se jí zatajil dech a sevřel žaludek. Zachvěla se, ale chvění nezpůsobil chlad – naopak, zaplavila ji vlna příjemného tepla, jež proudila odněkud z jejího nitra.

Byla to reakce, která se příčila logice.

A nic ji nemohlo potěšit víc než to.

Následující den vjeli na území Armstrongů. Nikdo nic neřekl, ale podle uvolněného držení těla vojáků a jejich častých úsměvů James poznal, že se blíží k domovu. Náhle ho zachvátil nápor smutku, protože si uvědomil, že časy s líbeznou Davinou brzy skončí.

Jeho otec ovšem nepožadoval, aby se okamžitě vrátil domů. Pokud bude zeman Armstrong ochotný ho u sebe nechat, mohl by tu nějaký čas zůstat. Možná do konce léta. Nebo do podzimu.

Zadíval se na Davinu, která jela vedle něho. Obdařila ho ostýchavým úsměvem, potom si olízla rty. James ucítil, jak se mu břicho sevřelo touhou. Zatím neměl odvahu vyloudit polibek – což byl další důvod, proč potřeboval zůstat.

„Armstrongův hrad je za tamtím kopcem,“ řekla Davina. „Měli bychom tam dorazit ještě před setměním.“

„Proč to říkáš tak vážným tónem? Copak už nejsi jízdnou unavená?“

Davina naklonila hlavu na stranu, jako by o jeho slovech uvažovala. „Pohodlnou postel a střechu nad hlavou bych velice uvítala. Ale život po takovém dobrodružství se bude zdát nudný. A co ty, už se nemůžeš dočkat, až se vrátíš domů?“

James pokrčil rameny. „V McKennově hradu jsem strávil spoustu let. Je dobré na nějaký čas se vytratit.“

„Slyšela jsem, že McKennův hrad je rozlehlý a impozantní.“

„Ano, shlíží z pahorku nad údolím.“

„Přátelsky?“ zeptala se s žertovným nádechem v hlase.

James vybuchl smíchy. „Ne, působí hrozivě. To alespoň říkají naši nepřátelé. Ale našemu klanu poskytuje pohodlí. Všichni vědí, že mohutné zdi a muži za nimi je ochrání a ubrání.“

„Zdá se, že je to strohá stavba.“

„Možná,“ odpověděl James a vybavil si vysoké zdi, cimbuří, čtyři strážní věže a mohutný vodní příkop. „Ale moje matka celé roky usilovně pracovala na tom, aby tu strohost zmírnila. Ve velké síni hoří stále oheň, aby zahnal vlhkost, a zbraně zdobící zdi jsou nahrazeny překrásně tkanými tapiseriemi. V oknech jejího soukromého pokoje je dokonce vitrážové sklo.“

„Opravdu?“

James se zazubil. Ano, bylo to úžasné. I když si Brian McKenna stěžoval na vysoké náklady, nikdy své ženě neodepřel žádný přepych, po němž zatoužila.

„Pohled na barevné sluneční světlo tančící po podlaze je úchvatný,“ sdělil jí James. „Vždycky okouzloval mé bratry a sestru, když jsme byli malí. Matka nám neustále říkala, že takové kouzlo přinášejí do toho pokoje víly.“

„Je těžké představit si něco takového,“ zašeptala Davina.

James se pousmál. „No, budeš se na to muset jednou přijet podívat, Davino.“

Její tvář rozjasnil úsměv. „Ano, jednou možná přijedu.“

2. kapitola

Davina kývla hlavou na stráže, chvatně prošla otevřenou branou a nechala za sebou vysoké zdi hradu. Usmála se a přitáhla si k ramenům vlněný šál, aby se bránila chladnému podzimnímu vzduchu, pak skotačivě přeběhla údolí. Odpolední slunce jí pozvedlo náladu, ale opravdovou radost do srdce jí přinášela tajuplnost její výpravy. Její radost trvala i o hodinu později, když se dostala k cíli cesty. Zaclonila si rukou oči a zadívala se k vrcholu rozeklaného pahorku. Nahoře bylo snadné spatřit vysokou mužskou postavu.

James. Můj James.

Zamával a Davinino srdce začalo tlouct rychleji, jak to bývalo vždy, když na ni pohlédl. Zavřela oči, zhluboka se nadechla a vychutnávala si příjemný okamžik. Jediná věc, o niž se modlila a po níž toužila posledních pět let, konečně přicházela. Poprvé ode dne, kdy zemřeli její rodiče, měla někoho blízkého.

Někoho, kdo ji objímal a konejšil a smál se s ní. Někoho, kdo naslouchal, když sdělovala své myšlenky a pocity, kdo obdivoval její důvtip, vybízel ji, aby mu svěřovala své názory a hovořila o svých snech. Někoho, kdo si jí cenil jako člověka – kdo ji ctil jako ženu.

Vykasala si sukně a rozběhla se do kopce. James, ruce založené v bok, už na ni čekal. Davina, celá zadýchaná, k němu doběhla, stoupla si na špičky a rychle ho políbila na čerstvě oholenou tvář.

„Ach Davino, tak se líbá muž?“

V hrdle jí zaklokotal šibalský smích. „Přestaň skuhrat. To ty jsi mě naučil, jak se líbá, Jamesi McKenno, takže nemáš důvod si stěžovat.“

Uličnicky na něho mrkla, potom se otočila a hnala se ke stromům. James se přidal ke hře na honěnou a během několika okamžiků ji snadno dostihl. Se smíchem si ji přitáhl k sobě a oba se zatočili na kamenité půdě.

„Takhle líbat jsem tě neučil, Davino Armstrongová,“ řekl. „Polib mě, jak se patří.“

Do Davininých tváří se nahrnula horkost. Jamesovy polibky bylo to nejkouzelnější, nejnádhernější, co kdy zažila. Čím víc jich dostávala, tím víc toužila po dalších. Podnícena jeho škádlením mu pomalu ovinula paže kolem krku, opřela se o něho a vtiskla se do jeho pevného těla. Hladově se znovu vytáhla na špičky a jemně přitiskla své rty k jeho.

James zůstal nehybně stát a poddal se jejím polibkům. Davina přitiskla ústa pevněji k jeho rtům a rukama mu přejížděla po ramenou a po zádech. Za okamžik ucítila, že spustil ruce k jejím bokům a setrval tam. Slastně se zavrtěla při hřejivém doteku a smyslně, bez zábran přejela jazykem po jeho spodním rtu.

James zamručel a to v ní rozpálilo vlastní doutnající touhu. Povytáhl jazyk a propletl ho s jejím. Vzplál mezi nimi oheň. Davina zalapala po dechu a slastně se prohnula, dychtivá ukázat mu vášeň, již v ní probudil. Mírně se posunula, ochutnala sůl na jeho pleti, přitom jak putovala rty po odhaleném hrdle a potom vzhůru k prohlubni za uchem. Cítila jeho teplý dech, když dospěla k temeni hlavy. Poskytovalo jí to zvláštní pocit pohody a ten pocit ji těšil.

Opravdu musím být bláznivě zamilovaná, když cítím něco takového. Posunula ruce dolů k jeho hrudi a zvedla k němu oči. Vášeň a něha, které spatřila, v ní vyvolaly další vlnu emocí.

James sklonil hlavu a Davina, toužící po dalším polibku, se k němu přitiskla. Několik jich dostala, ale pak se James odtáhl.

„Nepřestávej, Jamesi,“ zašeptala. „Ještě ne.“

Těžce si povzdechl, ale nepřivinul se k ní.

Pocítila zklamání.

„S tebou moje tělo zpívá a moje srdce se vznáší, ale ty jsi rodem i výchovou dáma a já se k tobě budu chovat s úctou a respektem, jaké zasluhuješ.“

Jeho galantní slova nedokázala zmírnit planoucí vášeň, kterou Davina cítila, i když ji jeho rytířské chování uvádělo do rozpaků. A natolik ji rozptylovalo, že mu dovolila, aby ji vedl pod paží a kráčel s ní přes vrchol kopce. Jakmile se dostali na druhou stranu, vášeň se utišila natolik, že ji dokázala ovládnout.

Záchvěv zklamání však zůstal. Jejich vztah v uplynulých měsících sílil a vzkvétal, dozrával jako plodiny na poli. Davina si nic víc nepřála než oddat se mu, patřit mu tělem i duší.

James tvrdil, že chce totéž, a přestože mu Davina věřila, v koutku duše si kladla otázku, jak je možné, že se vždycky ovládne, zarazí se, než se poddá své touze. Přestože neměla s muži téměř žádné zkušenosti, věděla, že většina z nich by si bez okolků a ochotně vzala, co by jim nabídla.

James však ne.

Jak kráčeli, tyto znepokojivé myšlenky jí vířily v hlavě, takže ani nevnímala krásu okolí. James zvedl překážející větev a Davina prošla pod ní. Pokračovala v cestě, ale na okraji lesíka se zastavila. Zadívala se dolů, sledovala řeku, jak se stáčí a klikatí údolím a o kus dál se vlévá do jezera.

Byl to překrásný, poklidný obraz. Davině zrůžověly tváře, protože si vzpomněla, že před měsícem pozorovala Jamese, jak úplně nahý plave v této čisté, blankytné vodě. Ukryla se za kmenem stromu a sledovala, jak míří na druhou stranu řeky, brázdí ji ráznými, dlouhými tempy a pak vystupuje z vody jako starodávný pohanský bůh.

Z jeho širokých ramen se kutálely kapky vody, po štíhlých, svalnatých pažích stékaly na pevné břicho a nakonec mizely v chomáči hustých chloupků mezi nohama. Tehdy bezděčně na chvíli zadržela dech, protože v těchto místech se pohupoval nejúchvatnější kus mužské anatomie, jaký kdy viděla.

Obraz této hrdé mužnosti neskutečně zvýšil její panenskou zvědavost. Protože neměla odvahu – a sebedůvěru – neopovážila se k Jamesovi přiblížit, ale raději ustoupila do bezpečného skrytu lesa. Avšak vzpomínka na to, co viděla, jí bránila ve spánku tolik nocí, že je ani nespočítala.

Když zapraskala větev, Davina se vrátila do přítomnosti. Zmocnil se jí zvláštní pocit viny a opět obrátila pozornost k Jamesovi.

Popošel o krok k ní a vztáhl k ní paže. „Davino, podej mi ruku.“

Usmála se, vložila ruku do jeho dlaně a jeho teplé, pevné prsty ji sevřely. Pohlédli na sebe, pak James poklekl a uctivě sklonil hlavu k jejich spojeným rukám.

Milosrdné nebe! Davinino srdce začalo zrychleně a nepravidelně tlouct. Je možné, aby to byla pravda?

„Davino Armstrongová,“ řekl James, „moje milá, líbezná holčičko. Zalíbení, které jsem k tobě pojal, přerostlo v upřímnou lásku. Učiníš mě tím nejšťastnějším mužem na Vysočině, prokážeš mi tu čest a staneš se mou ženou?“

Davina nebyla na chvíli schopná uvažovat. Emoce a síla okamžiku byly téměř nesnesitelné. Krátce, nervózně vyjekla. James zvedl hlavu. Jejich oči se opět setkaly a Davina zažila vlnu radosti tak čisté, tak silné, až se jí do očí nahrnuly horké slzy.

Snažila se uklidnit, zpomalit tlukot srdce, zachytit tento dokonalý okamžik v čase, kdy všecko na světě září nadějí a je naplněno příslibem.

„Ano, Jamesi, provdám se za tebe. Moc ráda.“

Svižně vstal. Davina ho objala a přitiskla se k němu tak pevně, až cítila, že jí prostupuje teplo jeho těla.

„Musíš mi ale slíbit jednu věc,“ řekl James vážně. „Nebudeš příliš povolná manželka.“

„Cože?“ Davina zvedla hlavu, pohlédla na něho a napadlo ji, že asi žertuje.

James si rukou prohrábl vlasy a rozpačitě se na ni usmál. „Nevšímej si toho. To mi jednou řekl můj bratr Malcolm, ale uvědomuji si, že tebe se to netýká. Že se to netýká nás.“

Davině nevadilo, že to nechápe, a tak se k Jamesovi přitulila a vychutnávala slastný okamžik. James se zmocnil jejího srdce i těla a dosáhl toho, že se cítila jako ta nejšťastnější žena na světě.

Najednou měla hlavu plnou plánů na jejich budoucnost. Jak rychle je možné uspořádat svatbu? Nemusí to být velkolepá událost, i když McKennové jistě očekávají úroveň vhodnou pro zemanova syna, přestože James není dědicem. Strýce nepotěší, že bude muset vydat na její svatbu větší množství peněz, zvláště proto, že jeho dcera ještě není provdaná.

Ale nemůže vypadat jako skrblík a svazek s Armstrongy by ho mohl uspokojit. McKennové jsou bohatý, úctyhodný, a dokonce obávaný klan. To klanu Armstrongů jen prospěje.

„Tak, chlapi, copak to tady máme?“ ozval se hromový hlas.

Davina otočila hlavu tak prudce, až udeřila Jamese do brady. Nedbala na bolest a s úžasem se zadívala na hlouček mužů stoupajících do kopce k nim. Pět, vlastně šest svalovců ozbrojených meči a dýkami. Nezdobily je barvy žádného klanu; jejich oděv byl obnošený a špinavý, v očích měli ztrhaný pohled psanců. Žádného nepoznávala.

James bleskurychle tasil meč a postrčil Davinu za sebe. Podlomily se jí nohy a zavrávorala, ale zůstala stát. Její oči se nervózně upřely na obzor a srdce poskočilo, protože si uvědomila, jak jsou daleko od hradu. Od pomoci.

„Co tady děláte?“ obořil se na ně James.

„Chceme ochutnat tu dobrůtku, co tady máš, mladíku,“ řekl muž přicházející v čele. Pootevřel ústa v chlípném úsměvu a odhalil několik zkažených zubů.

„Ta žena je dáma,“ odsekl James. „Moje paní.“

Po jeho odpovědi se ozvalo sborové hýkání a posměšné výkřiky mužů.

„Copak tě matka neučila, že se máš o svůj majetek dělit?“

„Ne. Ale otec mě učil, jak si mám bránit, co mi patří,“ řekl James a zvedl meč k úderu.

Davina potlačila strach, který jí svíral hrdlo, a silou vůle se jí podařilo utišit zběsilý tlukot srdce. James ostražitým pohledem pozoroval muže. To v ní na okamžik vzbudilo naději, než si uvědomila, že čelí přesile šesti mužů.

Možná byli mizerně oblečení a špinaví, ale nevypadali podvyživeně. Každý z nich měl široká ramena a v oku nebezpečný lesk. Kdyby je napadli, James by takovou převahu nedokázal přemoct. Davina nepochybovala, že by bojoval do posledního dechu, ale jeho chrabrost by pro oba skončila tragicky.

Davině se znovu stáhlo hrdlo. Musí se odtud nějak dostat. Položila ruku na Jamesova záda, aby se uklidnila, a ucítila, že se ještě víc napřímil.

„Všechny nepřemůžeme,“ zašeptala.

„Dokážu to. Přemůžu je.“ Jeho hlas byl pevný, sebejistý, ale Davina věděla, že to není možné.

Už nemohla mlčet, a tak řekla: „Jste na území Armstrongů. Pokud si chcete promluvit se zemanem, pokračujte v cestě k hradu. Pokud ne, měli byste raději zmizet, než vás tu někdo spatří. Můj strýc nemá rád vetřelce.“

„Nevidím žádné vojáky Armstrongů, děvenko,“ řekl s úšklebkem nejvyšší z mužů a hrozivým pohybem posunul ruku k meči. „Jen jednoho rytíře a vyděšenou holku, která neví, kdy má být zticha.“

Následoval výbuch krutého smíchu, ale strach do Davinina srdce vehnal především škodolibý výraz jeho tváře. Ze všech sil se snažila ignorovat zoufalství, které pociťovala, a zpražila lapku mrazivým pohledem.

„Udělali byste dobře, kdybyste dali na mou radu,“ prohlásila chladně. Její slova vyvolala další posměšné výkřiky a výskání mužů. Zatímco povykovali, vyrazil James výkřik, při němž tuhla krev v žilách, a vrhl se do útoku. Davina doslova zkameněla.

S hrůzou sledovala, jak James jediným prudkým úderem meče do břicha srazil k zemi vůdce psanců a druhého bodl do obličeje.

Davina zaslechla, jak ničema zavyl a chytil se za nos. Mezi jeho prsty se objevil proud krve, pak se muž zapotácel a sesul se k zemi. Další dva tasili meče a vrhli se na Jamese, ale tomu se dařilo držet si pozici a odrážet rány.

„Uteč, Davino!“

Jeho ostrá, naléhavá výzva ji přiměla uposlechnout, ale jeden z násilníků ji rychle dostihl. Davina uběhla jen malý kousek, než ji kolem pasu sevřela silná paže a strhla ji na zem.

Jejím tělem projela ostrá bolest. Pokusila se odkutálet, dostat se ke stromům, mohutná ruka ji však chytila za rameno a obrátila na záda. Davina otevřela ústa, ale než vykřikla, útočník zvedl pěst a udeřil ji.

Na okamžik strnula. Muž toho využil a obkročmo se na ni posadil. Davina divoce kopala a bránila se násilníkovi, ale bylo to marné, přestože do něho bušila rukama, oháněla se nohama a vložila do zápasu všechnu svou sílu.

Muž zamručel a přitiskl jí ruku na ústa, až jí začal chybět vzduch. Snažila se nadechnout, avšak špinavá ruka jen zesílila stisk.

Davina mu tloukla do hrudi, ničeho však nedosáhla. Nad sebou slyšela zvonění mečů, supění a dusot nohou. Strach a zoufalství jí vzaly schopnost dělat cokoliv, dokázala se jen modlit. Prosím, prosím, dej, milý Bože, ať James nepadne.

Jaksi se jí podařilo otočit hlavu. Uslyšela hlasitý výkřik a uviděla, že Jamesův protivník si sevřel paži s mečem. Vzápětí hlasitě zaklel a klesl k zemi. Do šarvátky vtrhl další lotr. Byl z celé skupiny nejurostlejší a brzy se ukázalo, že nad ostatními vyniká i v umění zacházet s mečem.

Nelítostně útočil a nutil Jamese ustupovat. Jamesovi se přesto dařilo udržet se na nohou, ale Davina viděla, že s každým odrazem protivníkovy zbraně vzrůstá jeho únava, s každým máchnutím meče víc a víc lapá po dechu.

James zvedl nohu a kopl útočníka do prsou, až ztratil půdu pod nohama a vzápětí se svalil na záda. Vztekle zařval, vstal a zvedl meč. Jak se vrhl na Jamese, postřehla Davina v jeho očích vražedný lesk, ale v okamžiku, kdy se k němu přiblížil, vytáhl James z boty tenkou dýku a vrazil ji muži do prsou.

James vítězí! Ten pohled posílil její rozhodnutí utéct. Rychle přemýšlela, plánovala další krok. Krev se jí pěnila, ale znovu se vzchopila k odporu, potlačila pocit hnusu, který ji zaléval při pohledu na ohavného násilníka nad sebou. Vrhla se do boje, snažila se shodit ho ze sebe, ale neměla na to dost sil.

Naděje, jež jí svitla před několika okamžiky, zase pohasla, když spatřila, že muž opět zvedl ruku. Odsunula se, snažila se vyhnout dalšímu úderu pěsti, ale třeskutá bolest v hlavě jí potvrdila, že se to nepodařilo.

Zvonilo jí v uších, zatmívalo se jí před očima a poslední, co vnímala, než se propadla do tmy, byl Jamesův bolestný výkřik následovaný sborovým mužským drsným smíchem.

James sebou prudce trhl, protože mu hlavou projela ostrá bolest, a probudil se. Pohnul hlavou a ta se mu okamžitě začala točit. Všechno kolem něho ztemnělo, a tak raději zavřel oči a přitiskl se k polštáři.

Zhluboka dýchat, zhluboka dýchat.

Mlha, jež ho obklopovala, se postupně rozplynula a vystřídal ji nápor bolesti tak prudké, že mu zabránil dýchat. Bolest pronikala do každého kousku jeho těla, trýznila ho a bodala. Zmocnila se ho závrať a začal se potit. Podařilo se mu posadit se, vzápětí však opět klesl na lůžko.

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola