Osudoví kamarádi
Začarované zrcátko

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Linda Chapmanová

Osudoví kamarádi – Začarované zrcátko – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

VE SVĚTĚ KOUZEL

Obloha byla sametově černá a všechno se třpytilo hvězdným prachem – zvířata, stromy, louky, řeky i hory. Všechno se to lesklo. Dnešní noc byla výjimečná a u vodopádu z hvězd nořících se do bezedné tůně se shromáždil zástup zvířat. Jak tak čekali, až ona událost začne, vzduchem se neslo jejich štěbetání.

Vpředu stálo osm mláďat – liška, vydra, jezevec, kocour, srnka, veverka, krahujec a myška. Veverka dohopsala k lišce a postavila se na zadní, lesklý ocas se za ní vlnil jako čárka ve větě. „Kapradinko, co nevidět zavítáme do světa lidí.“

„Nemůžu se dočkat!“ řekla liška a radostně se zatočila, indigově modré oči jí zářily. „To bude takové dobrodružství!“

Srnečce se úzkostí zatřepotaly uši. „Vy dvě nejste nervózní? Já ano.“

Kocour zakoulel očima. „To je ale překvápko, panečku! Bojíš se úplně všeho, Vrběnko. Proč prostě nezůstaneš doma?“

Liška Kapradinka se na kocoura opovržlivě podívala a čumáčkem se dotkla srnčiny tlamičky. „Neposlouchej ho. Jsi statečná, Vrběnko, vím, že jsi. A kromě toho, budeme všichni spolu – přinejmenším na začátku. To zvládneš.“

Srnka Vrběnka se o lišku vděčně otřela čumáčkem.

Sova se stříbřitými křídly se tiše snesla na lesní palouček. Jakmile se posadila na vyvýšenou větev kousek od vodopádu, zástup zvířat utichl. Tohle byla chvíle, na kterou čekali.

„Vítejte, přátelé,“ zvolal sýček Kulíšek. „Zase jednou nastal čas vyslat do světa lidí několik kouzelných zvířátek. Každé z nich bude mít za úkol najít svého Osudového kamaráda – dítě, které věří na kouzla.“

Kulíšek se podíval na zvířata kolem sebe a pokračoval. „Tito Osudoví kamarádi se naučí ovládat kouzla, která proudí mezi naším světem a světem lidí, a díky nim budou dělat dobré skutky a přinášet štěstí a klid. Jak víte, obvykle se do světa lidí vypraví dvě nebo tři kouzelná zvířátka, dnes se jich ale na cestu vydá osm.“ V davu to samým vzrušením zašumělo. Sýček zvedl křídlo.

„Svět lidí je totiž v nesnázích, proto tentokrát vyšleme zvířat víc. Čím dál míň lidí věří na kouzla. To znamená, že stále méně lidí ovládá kouzlo hvězd, díky kterému lze dělat dobré skutky. A kouzelná moc, která proudí mezi naším světem a světem lidí, slábne. Ale je tu ještě něco, co mi dělá větší starosti.“ Sýček se tvářil vážně. „Máme takové tušení, že někdo ve světě lidí používá černou magii, aby ostatním působil bolest a neštěstí. Pokud tomu tak skutečně je, musíme to překazit.“

Otočil se k mláďatům stojícím vpředu. „Osm z vás vyšleme na místo, které podle nás ovládají temné síly – na místo, kde je kouzlo hvězd nejslabší. Zjistěte, jak se věci mají, a zastavte to. Nejprve ale každý z vás musíte najít nějaké dítě z říše lidí, které se stane vaším Osudovým kamarádem. Takové, které bude dost dobrosrdečné, aby kouzelnou moc využilo pro dobrou věc, a dost statečné, aby přemohlo ty, kteří ovládají černou magii. Až potkáte někoho, kdo by podle vás mohl být Osudovým kamarádem, v duchu na něj promluvte. Pokud je duše takového dítěte kouzlům otevřená, uslyší vás.“

„Co se s námi stane, až budeme ve světě lidí, Kulíšku?“ zeptala se veverka a skočila Kapradince na hřbet. „Budeme se pořád třpytit a zářit jako teď?“ zamávala ocasem a každý chloupek se jí na něm zatřpytil.

Sýček zavrtěl hlavou. „Ne, Kaštánku. Budete vypadat jako obyčejná zvířata, zůstanou vám akorát indigově modré oči. Na rozdíl od obyčejných zvířat se ale budete umět objevovat a mizet.“

„Najdeme všichni své Osudové kamarády na stejném místě?“ zajímala se vydra.

„To si nemyslím,“ odpověděl Kulíšek. „Dětí, které na kouzla opravdu věří, je dnes jako šafránu, a tak je nepravděpodobné, že bude osm takových na jednom místě. Nenajdete-li svého Osudového kamaráda hned, jak do světa lidí dorazíte, vydejte se dál. Vybírejte si moudře. Jakmile se totiž shledáte se svým Osudovým kamarádem, zůstanete s ním do konce jeho života, stanete se jeho průvodcem, budete mu pomáhat a bojovat s ním proti černé magii.“

Kocour se postavil. „Kdy vyrážíme?“

„Jakmile si budeš přát, Šťovíku,“ odpověděl sýček. „Jednoduše si stoupni pod vodopád z hvězd.“

„Půjdu první!“ přihlásila se Kapradinka. „Na shledanou, všichni!“ prosmýkla se kolem Šťovíka a ten na ni vztekle syknul. Liška nadšeně skočila pod vodopád a zmizela ve třpytivém obláčku.

„Otravné stvoření!“ vyprskl kocour. Povýšenecky švihl ocasem, došel k vodopádu, opatrně vkročil mezi padající hvězdy a byl tentam. Hlasy zvířat nadšením sílily.  

Zbylých sedm mláďat je jedno po druhém následovalo. Jako poslední ze všech proskočila vodopádem myška.

Sýček se obrátil k zástupu zvířat. „Doufejme, že se našim drahým přátelům podaří najít své Osudové kamarády a přemoct ty, kteří pomocí černé magie šíří zlo,“ řekl. „Obávám se, že svět lidí teď potřebuje kouzelná zvířátka víc než kdykoliv jindy.“

Zamával křídly a vznesl se k tmavé obloze.

KAPITOLA PRVNÍ

Gorila horská, orangutan, tučňák galapážský…

Majka Zelenková si odfoukla špinavě blonďatou ofinu z očí a listovala knihou o ohrožených zvířatech. Bylo tak těžké vybrat si jen jedno.

„Pospěšte si,“ zavolala paní učitelka. „Do přestávky zbývá pouze pět minut a já chci, abyste se do té doby rozhodli, do jakého projektu se pustíte.“

Majka otáčela stránky ještě rychleji. Že by tučňák? Vždycky jí přišla legrační ta jejich kolébavá chůze. Nebo pes hyenovitý? Psy měla moc ráda. Nebo snad vlk? Zastavila se nad fotografií šedivého vlka. Babička Anička vlky milovala, doma měla spoustu ozdob a obrázků s těmito zvířaty. Majku píchlo u srdce. Babička Anička minulý měsíc zemřela a pořád jí strašně chyběla. Ne, vlci by ji moc rozesmutnili.

„Nechce se mi věřit, že ses ještě nerozhodla,“ podivila se Ivet, se kterou seděla v lavici. „Já už jsem si ke svému zvířeti udělala celou stránku poznámek.“ Hodila si nazrzlý culík přes rameno a ukázala Majce úhledně napsanou stránku s nadpisy podtrženými pravítkem.

„Já už se rozhodla,“ řekla na obranu Majka.

„Budu psát o… o… orangutanech.“ Zvíře vybrala náhodně, jen aby Ivet už sklapla. Od té doby, co je na začátku školního roku posadili do jedné lavice, jí šla pěkně na nervy. Už to, že její nejlepší kamarádky Róza s Lotkou chodily do vedlejší třídy, bylo dost hrozné, ale že musí ještě k tomu všemu sedět s Ivet, to jí připadalo vážně nefér. Ivet byla chytrá a upozorňovala na jakoukoliv chybu, které se Majka dopustila.

„Orangutanech? To jako fakt?“ povzdechla si Ivet. „Nemůžeš být trochu nápaditější? Minimálně čtyři další spolužáci budou dělat projekt o orangutanech.“

„A jaképak úžasné neobvyklé zvíře sis vybrala ty?“ zeptala se Majka.

„Vidloroha,“ odpověděla Ivet. „Víš ty vůbec, co je vidloroh zač?“

Majka o vidlorohovi v životě neslyšela. Nechtěla to ale před Ivet přiznat, a tak to riskla. „Druh jelena, ne?“

Viděla, jak Ivet trochu povadl obličej, a věděla, že to byla trefa do černého.

„Tak trochu,“ připustila Ivet. „Něco mezi jelenem, kozou a antilopou, ale ve skutečnosti je to naprosto jedinečné zvíře. A vůbec, proč ti nevymyslím něco zajímavějšího, než jsou orangutani.“ Otevřela knihu na své půlce lavice. „Možná bys mohla psát o saole nebo luskounovi – ty jsem měla v záloze.“

„Tak vážení, zvoní na přestávku,“ ozvala se paní učitelka.

Majka z lavice vyskočila ještě před tím, než stačila Ivet přiznat, že nemá tušení, co je to za zvířata. Sklidila si učebnice a zamířila ven ze třídy.

Lotka a Róza na ni čekaly u věšáků na kabáty – Lotka, malá a hubená, s kudrnatými černými vlasy sepnutými dozadu růžovou sponkou ve tvaru motýlka, a Róza, vysoká a půvabná, s lesklými tmavými vlasy spletenými do copu.

„Konečně venku!“ zvolala Majka a hned se při pohledu na kamarádky cítila lépe.

„To byla ta hodina tak zlá?“ zeptala se Róza soucitně.

„Každá hodina, kdy sedím s Ivet, je příšerná,“ postěžovala si Majka.   

Róza výstražně zamrkala. Majka se ohlédla a uviděla, že ji Ivet následovala ke dveřím učebny a v ruce držela otevřenou knihu o ohrožených zvířatech.

„Tak to je naposledy, co jsem se obtěžovala a snažila se ti pomoct s projektem, Majko Zelenková!“ vyštěkla Ivet a odkráčela zase dovnitř.

Majku zaplavil pocit viny. Neměla ráda, když se na ni někdo zlobil – dokonce ani někdo tak otravný jako Ivet.  

„Ups,“ zamumlala Lotka.

„Počkejte tu.“ Majka spěchala zpátky do třídy. Ivet stála u jejich lavice. „Ivet, mrzí mě to…“

„Nech to plavat,“ odsekla Ivet a brala si knihu. „Ne že bych se starala o to, co si ty a ta tvoje přihlouplá partička myslíte.“

Majka si skousla spodní ret a nevěděla, co říct.

Ivet se otočila zády. „Jdu si číst,“ řekla. „Jdi pryč.“

Majka si povzdechla a vrátila se k věšákům na kabáty. „No tak to jsem úplně nezvládla,“ prohodila směrem k ostatním.

„Může si za to sama,“ utěšovala ji přátelsky Lotka. „Neměla být takhle protivná. Sedět s ní v lavici musí být pěkná otrava.“ Zavěsila se do Majky. „No tak, obleč si kabát a pojďme ven.“

„Co že jste to dopoledne dělali?“ zeptala se Róza Majky, když přišly na dětské hřiště. Říjnové sluníčko svítilo, ale studený větřík poháněl po hřišti spadané listí.

„Paní učitelka nám vyprávěla o ohrožených zvířatech,“ vysvětlila Majka, zapnula si kabát na zip a zabořila ruce do kapes. „Říkala, kolik druhů zvířat vymírá a že je potřeba, aby se tomu lidé víc snažili předcházet…“ Najednou ji něco napadlo. „Víte, že se příští víkend konají v kulturním domě svatomartinské slavnosti? Co se takhle zeptat, jestli bychom si tam nemohly otevřít stánek s koláčky a zároveň uspořádat sbírku na ohrožená zvířata? Máme na přípravu a nějaké to pečení celé podzimní prázdniny.“