Dusty 6
Dusty je najlepší!

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Jan Andersen

Dusty 6: Dusty je najlepší! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre Lottu, Abby, Spota, Carlosa a Akiru.

„Hľadaj, Dusty, hľadaj!“

Paul ho zakaždým pohladkal po hlave a snažil sa ho nalákať ďalej na úzku lesnú cestičku.

„Poď, zvládneš to! Máš najlepší čuch zo všetkých, určite ju nájdeš. Hľadaj, Dusty, hľadaj!“

Jasné, že vedel celkom presne, čo od neho Paul chce. No aj tak sa tváril, akoby mu nerozumel. Inak to nešlo, hoci Paul bol z neho sklamaný.

Takže len párkrát prebehol do kruhu a trochu sa pohrabal v suchom lístí. Potom dlho oňuchával kmeň zvaleného stromu, ktorý ležal krížom cez lesnú cestu.

„Zachytil si stopu?“ zvolal zrazu Paul. „Bola tu? Hľadaj ďalej, ide ti to dobre!“

Potichu zakňučal, aby si ho Paul poriadne všimol. Vzápätí preskočil cez kmeň na druhú stranu a so zaklonenou hlavou počkal na Paula.

Chlapec za ním raz-dva preliezol a znova ho pochválil.

„Dobre, Dusty. Výborne! Ukáž mi, kam pôjdeme teraz!“

Na okamih nadvihol zadnú labku a ocikal strom, potom pritisol ňufák k zemi a rozbehol sa tak rýchlo, že mu Paul sotva stačil. Ešte kúsok a budú pri tých otravných tŕňoch. Tam zabočí doprava a pomedzi stromy prejde cez suché raždie, korene a kamene.

„Počkaj! Nestíham,“ začul za sebou Paula.

Na okamih mu napadlo, či by nemal utekať ďalej a na Paula nedbať. Lenže potom by vedel, ktorým smerom sa vydal. A to by bolo príliš nebezpečné! Keby Paul zavolal ostatných a všetci spolu by prehľadali les, azda by naozaj našli nejaké stopy. A možno by dokonca objavili aj skutočnú cestu do skrýše. Lenže práve to nesmú. Preto musí Paula zaviesť inam. Musí sa tváriť, akoby mu vôbec nerozumel. Potom sa Paul otočí a bude hľadať inde. A už aj vie, ako sa mu to podarí!

Prebehol ešte pár metrov, kým nenašiel správnu paličku. Vzal ju do papule a rozbehol sa späť za Paulom, ktorý sa práve celý zadychčaný vynoril spoza jedlí.

S vrtiacim chvostom mu položil paličku rovno k nohám a sadol si na zadné. Akoby len čakal na to, že Paul ju zdvihne a hodí mu ju.

„Čo?“ nechápal Paul a najprv zízal naňho, potom na paličku. „No čo, robíš si žarty?“ zvolal podráždene. „Veď teraz si nehádžeme paličku! Ach, Dusty, máš hľadať stopu, nie paličky.“

Teraz jeho hlas znel, takmer akoby sa mal od sklamania každú chvíľu rozplakať.

Úchytkom zaštekal, znova vzal paličku do zubov a sám ju vyhodil do výšky.

„Zabudni,“ povedal Paul a dal si ruky do vreciek. „Vážne, čo je s tebou? Naozaj to už nedokážeš?“

Díval sa, ako Paul stisol pery a nahnevane pokrútil hlavou. Bez slova sa otočil a vrátil sa k cestičke. Paul sa naňho hneval, to bolo jasné. Ale nech. Len tak mohol zariadiť, aby to konečne nechal tak.

Znova chňapol po paličke a odniesol ju Paulovi. Keď sa chlapec otočil a videl, že si paličku stále nesie, poklopal si po čele.

„Ach, jaj,“ zašomral si pre seba. „Teraz sa ti to zdá smiešne či čo? Všetkým som rozprával, že to určite pochopíš a nájdeme ju. No a my sa vrátime domov s paličkou! Super, vážne, blahoželám!“

Nasledoval Paula až na okraj lesa, kým si nebol istý, že chlapec pôjde naozaj domov. Potom sa od neho začal vzďaľovať. A na lúke neďaleko domov náhle zmenil smer, akoby sa chcel skrátka len trochu prebehnúť po vysokej tráve a pooblizovať zopár stebiel.

No Paul sa už naňho tak či tak nepozeral a tváril sa, že je vzduch.

Počkal, kým chlapec cestou domov zabočí. Potom sa otočil a rozbehol sa preč. Späť do lesa.

1. kapitola

„Nič z toho nebolo,“ povedal Paul, keď doma vošiel do kuchyne. „Dusty je nejaký čudný. Myslím, že vôbec nepochopil, čo som od neho chcel.“

„Zvláštne,“ vyjadril sa Paulov otec. „No možno sa mýliš ty. Možno vôbec nie je v lese. Mohla zaliezť kamkoľvek!“

„Presne!“ zvolala Karlota. „A preto ju ani Dusty nevie nájsť.“

„Bože, Karlota,“ povedal Paul, podráždene a nahnevane sa na mladšiu sestru pozrel. „Veď on ani nehľadal, celý čas chcel aportovať, somár!“

„No!“ pridala sa Paulova mama. „Už sa upokoj a prestaň sa hnevať na Dustyho. Otec má asi pravdu. Možno ani nie je v lese. Takže si sadni a niečo zjedz. Popritom môžeme porozmýšľať, čo teraz urobíme.“

Mama Paula pohladila po vlasoch. Potom mu naložila taký plný tanier, akoby sa bála, že umrie od hladu.

Bolo nedeľné poludnie. A ako bývalo zvykom, mama vtedy varila. Jej jedlo chutilo omnoho lepšie než keď za sporákom stál otec. Dnes mali fašírky z čiernej fazule a orieškov, k tomu mrkvu zo záhrady a zemiakovú kašu. Vlastne to bolo Paulovo takmer najobľúbenejšie jedlo, hneď po špagetách s pikantnou omáčkou. No aj tak nebol hladný. S nezáujmom sa rýpal vo fašírkach.

„Pani Besenbinderová ju videla,“ trval na svojom. „Na cestičke vedúcej do lesa. Bola si celkom istá!“

„Naša suseda už dobre nevidí, ak si zabudol,“ vyhlásila Karlota s plnými ústami. „Nedávno dokonca ani nespoznala kocúra, ktorý drichmal na schránke na záhradnej bránke. Vážne, bola som tam! Myslela si, že je to nejaká cudzia mačka, a chcela vziať zo štôlne metlu a vyhnať vlastného kocúra. Len preto, že predtým bol pri jazierku so zlatými rybičkami a spadol doň! Takže mal celkom premočenú srsť a bol o polovicu menší než zvyčajne. A ona ho nespoznala a…“

„Karlota!“ zvolal na ňu otec. „Dobre, už sme pochopili.“

Dievča sa zamračilo, akoby sa urazilo. Nabralo si na vidličku zemiakovú kašu – no potom ju zrazu pustilo a začalo vzlykať.

„Oco to tak predsa nemyslel,“ snažila sa Simona upokojiť dcéru. „Preto ešte nemusíš hneď plakať…“

„Vôbec neplačem preto,“ zavzlykala Karlota.

„A prečo teda?“ opýtal sa otec.

„Za Bellou! Teraz je kdesi, a nikto nevie kde, a možno sa už nikdy nevráti. A potom už neuvidíme ani jej šteniatka a celé je to strašné. Prečo len ušla? To sa nikdy nemalo stať...“

„Vieš predsa, prečo ušla,“ povedal Paul potichu. „Hovoril som ti, čo mi povedala Alex.“

„Kvôli tým hlúpym remeselníkom, však?“ opýtala sa Karlota a utrela si slzy z očí. „Sprostí remeselníci! S tými vŕtačkami robili v byte taký hluk, že sa Bella zľakla. A teraz je celkom sama a...“ Karlota sa znova rozvzlykala.

„Určite sa vráti,“ utešoval ju otec bezradne. „Vie predsa, kde je doma.“

„A ak sa stratí? Okrem toho, už má možno šteniatka a tie sú slepé, nemôžu ešte chodiť. Ako to Bella zvládne sama?“

Bella bola malá čierna sučka, ktorú si Paulova kamarátka Alex vzala z útulku. A pred niekoľkými týždňami začala priberať. Až bolo jasné, že bude mať šteniatka! Alex jej u nich v kuchyni pripravila so starou dekou a vankúšom pohodlné miesto. A od zverolekárky si podrobne dala vysvetliť, na čo musí dať pozor, keď príde ten deň.

Paul a Dusty Bellu aj párkrát navštívili. Dusty jej stále oblizoval ňufák, akoby jej chcel dať najavo, že sa teší. A Paul len žasol, aké má veľké brucho.

Paul s Alex, samozrejme, zvažovali aj to, kto by mohol byť otcom Belliných šteniatok. S inými psami sa hrala často, najradšej však s Dustym. Oni dvaja boli totiž najlepší priatelia. Presne ako Paul a Alex!

Lenže Alex si bola istá, že dávala dobrý pozor, keď sa Bella hárala, a nikdy ju nepustila z vôdzky! No, vlastne raz áno, keď boli spolu v starej záhrade u babky...

Vtedy si Bella vyvliekla hlavu z obojka a utiekla. Po niekoľkých hodinách sa znova objavila. Záhrada bola neďaleko Paulovho domu. A Dusty občas preskočil plot a zvykol sa potulovať po okolí. Takže možno Dusty...

„Kde je vlastne Dusty?“ opýtala sa mama a vytrhla Paula z myšlienok.

„Čože?“ nechápal Paul. „Akože...“ Vtedy si uvedomil, že sa začal potiť.

„Vrátili ste sa predsa spolu, či nie?“ opýtal sa otec.

„Jasné, ale...“ zajachtal Paul, no vetu nedopovedal.

„Ale čo?“ chcel vedieť otec.

Paul sťažka preglgol. Tak sa hneval na Dustyho, že sa za ním ani neotočil, keď sa vracali domov.

„Myslel som, že ide za mnou, a... v záhrade alebo kde.“

Karlota vyskočila a rozbehla sa k terasovým dverám. „Dusty!“ zvolala do záhrady. „Dusty, kde si? Poď sem, máme pre teba čosi pod zub. Mňam, mňam, poď!“

No štekajúci Dusty neprichádzal ako inokedy. Ešte kým všetci vybehli von, aby prehľadali záhradu, Paul už vedel, že jeho pes tam nebude. A bola to jeho vina, lebo naňho nedával pozor.

Netrvalo dlho a podarilo sa mu zachytiť stopu. Akurát na mieste, kde sa križovali cestičky, takže si nebol istý, lebo tam bolo veľa iných stôp prichádzajúcich zo všetkých strán. Až keď dookola všetko prehľadal, zacítil Bellu.

S ňufákom tesne pri zemi išiel ďalej, až sa dostal na ulicu. Keď za parkoviskom uvidel bránu do lesného kúpaliska, dal sa do pozoru a nepokojne zadrobčil na predných labkách, no nepohol sa z miesta. Poznal to kúpalisko – a bál sa ho. Dobre vedel, čo sa tam stalo. To miesto bolo nebezpečné!

Celé telo sa mu triaslo, najradšej by odtiaľ ušiel. Lenže nemohol. Musel nájsť Bellu. Vedel, že je kdesi v lese a schováva sa.

Bol taký nervózny, že mal ešte stále pritisnutý ňufák k zemi, no cítil len gumené pneumatiky a olej. A nejaké zvieratá z lesa a... stopy! Celkom čerstvé, kdesi nablízku museli byť teda ľudia. No kúpalisko bolo predsa zavreté a na parkovisku nestáli žiadne autá.

Vzápätí začul hlasné hlasy prichádzajúce od kúpaliska, ktoré sa k nemu rýchlo približovali. Preskočil priekopu a skrčil sa za kríkmi na opačnej strane. Opatrne vystrčil hlavu spoza konárov, aby videl na ulicu.

Ľudí, ktorí práve od kúpaliska preliezali plot, už predtým videl. Boli traja a všetci starší než Paul. Jeden z nich ešte raz kopol z celej sily do brány, ktorá zarachotila. Ostatní sa zasmiali a čosi zakričali. Potom hore-dole po parkovisku kopali do prázdnej plechovky, až kým vysokým oblúkom nevyletela do vzduchu a nepristála v priekope rovno pred ním. Vtedy ho zbadali.

„Aha, pozrite,“ zvolal jeden z nich. „Je tu nejaký pes! – No, poď sem, maličký,“ snažil sa ho jeden z nich prilákať k okraju priekopy. „Dobrý psík! Poď pekne sem, mám pre teba niečo dobré…“

Lenže on bol opatrný. Skrčil sa a pomaly našľapoval, aby videl, či v ruke naozaj niečo má. Možno paličku. Alebo tenisovú loptičku! Či dokonca nejakú dobrotu…

No vtedy k nim priskočil ďalší z nich a hodil doňho kameň. Nestihol sa uhnúť – a kameň ho trafil do pleca! Zaskučal od bolesti a so stiahnutým chvostom odtiaľ ušiel.

Počul, ako za ním hulákajú. Až napokon v diaľke stíchli a zdalo sa mu, že znova čvirikajú prvé vtáky.

Oblízal si boľavé miesto na pleci a s nastraženými ušami sa ešte raz poobzeral každým smerom. Chcel si byť istý, že tí chlapci za ním nejdú. Až potom začal znova hľadať Bellinu stopu. A mal šťastie. Len o niekoľko metrov jasne zacítil, že tam bola.

Prešla dookola poza bazén. A potom čoraz hlbšie do lesa, až k miestu pri skalách, kde začiatkom roka búrka pováľala stromy krížom-krážom cez seba. Medzi veľkými skalami ležali všade popadané kmene, hrboľaté korene vytŕčali do vzduchu, medzi nimi boli hlboké diery, v ktorých sa zachytila dažďová voda.

Vyliezol na jeden z kmeňov a nastražil uši. Potom zaklonil hlavu a vyštekol. Keď neprichádzala odpoveď, zoskočil na zem a pretlačil sa pomedzi konáre.

Opatrne obišiel dieru po koreni a cúvnuť stihol práve vtedy, keď sa mu pod labkami rozdrobila hlina a ostré kamene. Vzápätí začul tiché pišťanie.

2. kapitola

Paul dobre vedel, že sa jeho rodičia naňho hnevajú. A Karlota už tretí raz hovorila: „Fakt super, čo sa ti podarilo. Hlavne, že mne všetci hovoria, že som ešte malá, aby som sa o psa sama starala. Radšej sa budem pekne krásne hrať s králikmi! Aspoň je už jasné, že na to nemáš. Mne by sa určite nestalo, že zabudnem na Dustyho.“

Paul iba stisol pery a neodpovedal. Urobil hlúposť a mrzelo ho, že nedal pozor, či za ním Dusty ide domov. No teraz mu to už bolo nanič. Zdalo sa, že jeho vinou Dusty utiekol do lesa. To by sa naňho podobalo. Jeho pes si určite všimol, že s ním nebol spokojný. A teraz sa snažil všetko napraviť.

„Je možné, že by Dusty predsa pochopil, čo som od neho chcel?“ pýtal sa zúfalo. „Nuž myslím, že... ja skrátka nechápem, prečo potom hneď...“