Surrender
40 skladieb, jeden príbeh

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Bono

Surrender: 40 skladieb, jeden príbeh – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Bono: Surrender, 40 songs, one story

Copyright © 2022 by Bono

Translation © Tomáš Hučko, 2023

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2023

Drawings by Bono

Creative design by Bono with Gavin Friday

Jacket photograph © Anton Corbjin

Jacket design by Bono, Gavin Friday, and Shaughn McGrath

Author photograph © John Hewson

This edition published by arrangement with Alfred A. Knopf, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House LLC.

E-book konverziu vytvorilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom

bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-3352-6

ISBN e-knihy 978-80-566-3739-5 (1. zverejnenie, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-3740-1 (1. zverejnenie, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-3738-8 (1. zverejnenie, 2023) (ePDF)

Pre Ali

I hear the ancient footsteps like the motion of the sea Sometimes I turn, there’s someone there, at times it’s only me.

– Bob Dylan, Every Grain of Sand

ČASŤ I

Neviem zmeniť svet, ale viem zmeniť svet vo mne.

– SFX Theatre, Dublin, December 1982

1

Lights of Home

I shouldn’t be here ’cause I should be dead

I can see the lights in front of me

I believe my best days are ahead

I can see the lights in front of me.

Narodil som sa s výstredným srdcom. V jednej komore srdca, kde má väčšina ľudí tri chlopne, mám ja len dve. Dvojkrídlové dvere, ktoré na Vianoce v roku 2016 vypadávali z pántov. Aorta je vaša hlavná tepna, vaša dráha života, ktorá roznáša okysličenú krv z pľúc, v podstate vás udržuje nažive. Zistili sme však, že moja aorta bola dlhší čas preťažená a vytvoril sa na nej vred. Vred, ktorý mal každú chvíľu prasknúť, a tým by ma poslal do ďalšieho života, skôr než by som si stihol zavolať záchranku. Skôr než by som sa mohol rozlúčiť so životom.

Takže, tu som sa ocitol. Nemocnica Mount Sinai. New York.

Pozerám sa na seba zhora, oblúkové svetlá dopadajú na nerezovú oceľ. Zdá sa mi, že svetlo je tvrdšie než oceľové lôžko, na ktorom ležím. Mám pocit, že moje telo mi nepatrí. Je to len mäkké mäso a tvrdé kosti.

Nie je to sen ani predstava, ale mám pocit, akoby ma kúzelník pílil na dve časti. Moje výstredné srdce zamrzlo.

Musia ho nejako opraviť, v záplave tej horúcej krvi, ktorá zurčí a všade sa vlieva. To má krv vo zvyku, keď vás neudržuje pri živote.

Krv a vzduch.

Krv a vnútornosti.

Krv a mozog, to teraz potrebujem, ak chcem ďalej žiť a spievať.

Moju krv.

A mozog a ruky kúzelníka, ktorý stojí nado mnou a môže správne zvolenou stratégiou a jej prevedením spraviť z veľmi zlého dňa veľmi dobrý.

Nervy z ocele, skalpel z ocele.

Teraz sa mi tento muž vyšplhal po hrudníku a vnoril sa doň čepeľou s kombináciou schopností vedca a mäsiara. So silou nutnou na vlámanie sa do cudzieho srdca. S čarom, ktoré voláme medicína.

Viem, že keď sa po týchto ôsmich hodinách operácie zobudím, nebudem mať pocit, že je to dobrý deň, ale rovnako viem, že zobudiť sa je lepšie než tá druhá možnosť.

Aj keď sa nebudem môcť nadýchnuť a budem mať pocit, že sa dusím. Aj keď budem zúfalo lapať po dychu a žiadny nepríde.

Aj keď budem mať halucinácie, lebo už teraz vidím preludy a všetko začína vyzerať trochu ako na obrazoch Williama Blakea.

Je mi hrozná zima. Potrebujem byť vedľa teba, potrebujem tvoje teplo, potrebujem tvoju lásku. Som oblečený do zimy. Na posteli ležím v ťažkých topánkach, no i tak mrznem na smrť.

Sníva sa mi.

Som v scéne nejakého filmu, kde z herca v hlavnej úlohe vyprcháva život. V posledných chvíľach života sa zarmútene pýta svojej veľkej lásky.

„Kam ideš? Neopúšťaj ma!“

„Veď som tu s tebou,“ odpovie mu jeho milá. „Nikam som sa nepohla.“

„Čože? Ty neodchádzaš? Takže to ja ťa opúšťam? Prečo kráčam preč? Nechcem ťa opustiť. Prosím, nedovoľ, aby som odišiel.“

Na úspechu je zopár malých špinavých tajomstiev, na ktoré sa zobúdzam. Z ktorých sa zobúdzam.

Úspech ako tvrdá práca, ktorou zakrývame dysfunkciu, ospravedlnenie obsesívno-kompulzívnych sklonov.

Úspech ako odmena za naozaj, naozaj ťažkú drinu, ktorá možno len zastiera nejakú neurózu.

Úspech by mal prichádzať s varovaním pre workoholikov a ich blízkych.

Úspech môže poháňať nejaká nespravodlivá výhoda alebo okolnosť. Ak nie privilégium, tak dar, talent alebo iná podoba zdedeného bohatstva.

No za niektorými z týchto dvier sa skrýva aj tvrdá práca.

Vždy som si myslel, že mojím darom je nájsť najvyšší tón melódie, nielen v hudbe, ale aj v politike, obchode a všeobecne vo svete ideí.

Kde iní počuli harmóniu alebo kontrapunkt, ja som hľadal najvyšší bod v miestnosti, záchytný bod, čistú myšlienku. Možno preto, že som ju musel zaspievať alebo predať.

Teraz však vidím, že mojou výhodou bolo niečo oveľa prozaickejšie, prízemnejšie. Moja výhoda bola genetická, bol to dar… vzduchu.

Presne tak.

Vzduchu.

„Váš muž má v tej svojej bojovnej hrudi ešte poriadne veľa pušného prachu.“

To hovorí po operácii muž, ktorý mi prepílil hrudný kôš, mojej žene Ali, môjmu najbližšiemu človeku.

„Potrebovali sme extra silnú niť, aby sme ho zašili. Na svoj vek má asi stotridsať percent pľúcnej kapacity.“

Nepoužije slovo „monštrum“, ale Ali sa mi zverí, že o mne začala premýšľať ako o Mužovi z Atlantídy, z toho sci-fi seriálu zo sedemdesiatych rokov o obojživelnom detektívovi.

David Adams, muž, ktorému vďačím za život, chirurg-kúzelník, hovorí s južanským prízvukom, a v mojom halucinačnom blakeovskom stave si ho začnem mýliť so šialeným zloduchom z Texaského masakra motorovou pílou. Počujem, ako sa pýta Ali na tenorov, ktorí nezvyknú pobehovať po pódiu a vydávať zo seba vysoké tóny.

„Nemali by tenori stáť s rozkročenými nohami pevne na zemi, skôr ako sa vôbec odhodlajú na vysoké C?“

„Áno,“ odpovedám bez toho, aby som otvoril ústa. Lieky ešte stále pôsobia. „Tenor si musí z hlavy spraviť reproduktor a z tela mech, aby praskali sklenené poháre.“

Ja, na druhej strane, pobehujem po arénach a uháňam po štadiónoch už tridsať rokov a spievam pritom Pride (In the Name of Love), vo vysokom A alebo B, podľa toho, aký mám rok.

V osemdesiatych rokoch zastavil Adama Claytona štýlový anglický spevák Robert Palmer a prosil ho: „Nemôže ten váš spevák spievať o pár tónin nižšie? Bude to ľahšie preňho aj pre nás, ktorí ho musíme počúvať.“

Vzduch je výdrž.

Vzduch je dôvera pustiť sa do veľkých výziev a veľkých súperov.

Vzduch nie je vôľa pokoriť akýkoľvek Everest, na ktorý v živote narazíte, ale je to schopnosť zniesť ten výstup.

Vzduch je to, čo potrebujete na každej severnej stene.

Vzduch vlieva do malého dieťaťa na ihrisku dôveru, že ho nebudú šikanovať, a ak áno, že šikanujúcemu niekto vyrazí dych.

A ja ho odrazu nemám, prvýkrát v živote.

Som v nemocnici na pohotovosti, bez vzduchu.

Bez dychu.

Mená, ktoré dávame Bohu.

Samý vzduch.

Jehováááá.

Alláááh.

Ješuáááá.

Bez vzduchu… bez nápevu… bez árie.

Som vystrašený, lebo prvý raz v živote sa obraciam na svoju vieru a neviem ju nájsť.

Bez vzduchu.

Bez modlitby.

Som tenor, spievajúci pod vodou. Cítim, ako sa mi pľúca plnia. Topím sa.

Mám halucinácie. Vidím svojho otca na nemocničnej posteli a seba, spiaceho vedľa neho na matraci na zemi. Nemocnica Beaumont, Dublin, leto 2001. Dýcha zhlboka, ale jeho dych je čoraz plytší a plytší, tak ako hrob v jeho hrudi. Kričí moje meno, mýli si ma s bratom alebo naopak.

„Paul. Norman. Paul.“

„Tato.“

Vyskočím a volám sestričku.

„Ste v poriadku, Bob?“ šepká mu do ucha.

Sme vo svete prerušovaných, čulých šepotov, svete sykania. Jeho tenor sa zmenil na krátke, plechové výdychy, po každom nasleduje s.

„Hejssss ssss sss.“

Parkinson mu ukradol zvučnosť.

„Chcem ísť domov, sssss, chcem odtiaľto vypadnúť, ssss.“

„Zopakuj to, tato.“

Tak ako sestrička, aj sa nad ním skláňam, s uchom pri jeho ústach.

Ticho.

Potom ďalšie ticho.

A potom: „CHOĎTE DO RITI!“

Na odchode môjho tatka z tohto sveta je niečo dokonale nedokonalé. Neverím, že mňa alebo tú ostražitú sestričku poslal do riti. Chcem veriť tomu, že to adresoval tej opici, ktorá mu väčšinu života visela na chrbte. V tých posledných dňoch sa mi zveril, že keď prijal rakovinu, stratil vieru, ale povedal mi aj to, aby som ja svoju nikdy nestratil. Vraj to bolo na mne to najzaujímavejšie.

Takto povzbudený som mu prečítal tridsiaty druhý žalm z Knihy Dávida.

Aj Dávid mal dosť svojich problémov. Tatko nemal náladu na kázeň, a videl som, ako prevrátil oči, a asi nie smerom k nebu.

Pretože som mlčal, chradli mi kosti a celý deň som nariekal.

Veď vo dne i v noci doliehala na mňa tvoja ruka a ako v letných páľavách vysychala mi sila.

Preto každý veriaci bude sa modliť k tebe v čase tiesne. A záplavy veľkých vôd sa k nemu nepriblížia.

Ty si moje útočište, ochrániš ma pred súžením, zahrnieš ma radosťou zo spásy.

Čítal som to preňho či pre seba?

Otec priznal obdiv nad tým, čo pôsobilo ako „obojstranný rozhovor s tým chlapíkom na poschodí“.

„Moja modlitba je vždy jednostranná. Ale kašli už na to, dobre? Snažím sa tu mať trochu pokoja.“ Tu sa mu ho nikdy nedostalo, ale chcem veriť, že tam áno.

Kde je to „tam“? Doma.

Neviem, či viem, čo to znamená.

Poviem zbohom. Zhlboka sa nadýchnem a vyberiem sa to hľadať.

Jar, 2015.

Ďalšie studené, fluorescenčné svetlo. Oceľ a sklo.

Nevoľnosť.

Tentokrát to nie je otázka života a smrti. Hľadím do zrkadla na záchode vedľa šatne, pod hokejovým štadiónom vo Vancouveri, v Kanade. Je prvý večer turné Innocence + Experience.

Keď som bol mladší, nikdy som nebol márnivý. Vyhýbal som sa státiu pred zrkadlom. A teraz tu stojím v bielo vykachličkovanom záchode, pozerám na svoju tvár a skúmam, či by predsa len nemohla byť atraktívnejšia.

Cez stenu počujem hluk davu, ako spieva s Garym Numanom jeho pieseň Cars: Tu v mojom aute/ sa cítim najbezpečnejšie/ zamknem všetky dvere/ len takto sa dá žiť/ v autách.

Som v budúcnosti, o ktorej som sníval, keď som prvý raz počul túto syntetizátorovú pesničku na konci sedemdesiatych rokov. Nechce sa mi veriť, že teraz, keď mám päťdesiatpäť, som sa rozhodol pre peroxidový blond účes vlastnej výroby, ktorý akoby prišiel z toho obdobia. Farba kuracieho krídelka, ako neskôr poznamená španielsky recenzent. Hluk z arény len zvyšuje nahromadené vzrušenie, ktoré cítim. Vrátim sa do šatne, ďalšej časovej kapsuly, a sťažujem sa, že vyzerá úplne rovnako ako tá, čo sme mali na minulom turné. Oznámia mi, že sa za posledných dvadsať rokov nezmenila. Zelená vrecovina, ozdobné svetielka, kožený gauč tabakovej farby. Prečo je, po všetkom tom čase, vyjsť a stretnúť 18 474 najbližších priateľov stále také znervózňujúce? Dnes je otvárací večer svetového turné, ale ako zvyčajne, nie som sám.

Larry má okolo seba anjelskú auru, výraz niekoho, kto videl, čo je na druhej strane. Možno to aj videl, keďže len včera pochoval otca. Adam ako hlavná postava nejakého artového filmu. Nič ho nerozrušuje. Edge je napätý a nabudený, ale celkom sa mu do darí skryť.

Ako pred každým koncertom, pomodlíme sa.

Niekedy to pôsobí, akoby sme boli cudzinci, modliaci sa za intimitu skupiny, ktorá by mohla byť užitočná nášmu publiku v ten večer.

Užitočná čomu? Hudbe. Nejakému vyššiemu cieľu. Nejakým zvláštnym spôsobom sa zmeníme. Modlitby začíname ako druhovia, končíme ich ako priatelia. Nachádzame iný obraz samých seba, rovnako ako publika, ktoré nás čaká a ktoré nás opäť zmení.

Modliť sa za užitočnosť je zvláštne. Neromantické. Asi aj trochu nudné, ale je to podstatou toho, kým sme a prečo ako skupina ešte stále fungujeme. Muži, ktorí sa stretli ako chlapci. Muži, ktorí porušili sľub, ktorý je v samom srdci rock’n’rollu: môžete mať svet, ale na oplátku má svet vás. Môžete mať mesiášsky komplex, ale musíte zomrieť na kríži v tridsiatich troch, inak majú všetci nárok pýtať si svoje peniaze späť. Sklamali sme ich. Zatiaľ.

Sme muži s jazvami po rôznych súbojoch so svetom, ale oči máme podivuhodne čisté s ohľadom na všetky tie zvraty osudu a surreálnosť života, ktorý tridsaťpäť rokov trávime koncertovaním na štadiónoch.

Teraz cez stenu počujem Patti Smith a jej People Have the Power, je to signál, že do začiatku koncertu máme päť minút a desať sekúnd, päť minút a desať sekúnd, kým zistíme, či ešte stále máme to, kvôli čomu ľudia prišli, a to nie je len naša hudba či naše priateľstvo. To, čo ponúkame, je naša skupina ako chemická zlúčenina, chemická reakcia medzi nami a naším publikom. To robí z dobrej skupiny skvelú.

Hukot davu stúpa, keď kráčame uličkou zo šatne, hukot, ktorý z tejto myši robí leva. Keď vchádzam na pódium, mám päsť vo vzduchu, som pripravený vstúpiť do pesničky. Na nasledujúcich stranách sa pokúsim vysvetliť, čo to znamená. Ale po štyridsiatich rokoch viem, že keď sa mi podarí zostať vnútri pesničiek, budú spievať cezo mňa a táto noc nebude prácou, ale hrou.

Takmer dvadsaťtisíc ľudí spieva chorálový refrén piesne The Miracle (of Joey Ramone), a ako Edge, Larry a Adam vstupujú na prednú časť pódia, ja im kráčam naproti sám z opačného konca arény. Kráčam cez naše publikum, cez všetok ten hluk. V mysli mám znovu sedemnásť, kráčam z nášho domu v severnej časti Dublinu až na Cedarwood Road, smerujem na skúšku s týmito chlapíkmi v tých dávnych časoch, keď aj oni boli chlapci.

Odchádzam z domu, aby som domov našiel. A spievam.

2

Out of Control

Monday morning

Eighteen years of dawning

I said how long

Said how long.

Poskakujem po obývačke na Cedarwood Road 10 do rytmu pesničky Glad to See You Go z albumu Leave Home od Ramones.

You gotta go go go go goodbye

Glad to see you go go go go goodbye

Píše sa rok 1978, dnes oslavujem osemnáste narodeniny.

Tieto pesničky sú také jednoduché a pritom vyjadrujú komplexné veci, ktoré sú pre môj život oveľa významnejšie ako Dostojevského Zločin a trest. Ten som práve dočítal. Trvalo mi to tri a pol týždňa. Tento album trvá len dvadsaťdeväť minút a päťdesiatsedem sekúnd. Pesničky také jednoduché, že aj ja ich viem zahrať na gitare. A ja na gitare hrať neviem.

Pesničky také jednoduché, že by som možno podobné vedel aj napísať. Je to akási osobná revolúcia, ktorej otrasy možno doľahnú až na poschodie, do prázdnej izby môjho staršieho brata Normana, alebo – a to by bolo dôležitejšie – dole chodbou do kuchyne, kde sedí tatko.

Tatko, ktorý mi chce dohovoriť, aby som si našiel prácu. Prácu!

Práca je to, keď robíte niečo, čo vás v skutočnosti nebaví, osem hodín denne, päť či šesť dní v týždni, aby ste si zarobili na veci, čo robíte len cez víkend, ale chceli by ste ich robiť neustále.

Viem, že práci by som sa chcel vyhnúť. Viem, že ak by som mohol robiť to, čo milujem, nemusel by som pracovať ani jediný deň v živote. Ale má to háčik. Aj v svojej poďobanej násťročnej otravnosti viem, že to je nepravdepodobné, pokiaľ v niečom nebudem vynikať.

Ale nič také nie je. Nevynikám v ničom.

Teda, som celkom dobrý v napodobňovaní. Môj kamoš Reggie Manuel trvdí, že som mu prebral frajerku Zandru vďaka tomu, ako som imitoval Iana Paisleyho. Celkom mi idú tie bojové tirády reverenda Iana Paisleyho, vodcu unionistov zo severu.

„NEE VZZDAAVVVAJTE SAA,“ soptil.

Moja verzia Iana Paisleyho rozosmiala Zandru tak, až sa zdalo, že by mohla opätovať moje výboje, ale bolo mi zároveň jasné, že mi môže dať kopačky kvôli Keithovi, čo-to-mal-za-ksicht, lebo byť vtipný proste nestačí. Musíte byť aj múdry, a ja som dosť múdry na to, aby som vedel, že múdry nie som. Aspoň nie dosť.

Síce to nebolo ani tak dávno, čo mi to v škole dosť šlo, ale v poslednom čase sa neviem sústrediť na nič okrem dievčat a hudby. Som dosť múdry na to, že medzi tým vidím spojitosť.

Viem aj celkom dobre maľovať, ale nie tak dobre ako môj najlepší kamoš Guggi. Celkom slušne píšem prózu, ale nie tak dobre ako ten talentovaný vševedko Neil McCormick, ktorý píše do školského časopisu. Pohrával som sa s myšlienkou, že budem novinárom, predstavoval som si, že som zahraničný korešpondent, prinášajúci reportáže z vojnových zón. Ale keď chcete byť novinárom, musíte spraviť dobre skúšky, a ja mám so skúškami problém. Problém byť vôbec v škole, aby som ich zložil.

A okrem toho, je tu ešte iná vojnová zóna, ktorá sa ma týka. Na našej ulici, v našom dome, v mojej hlave.

Načo chodiť až do Timbuktu ako vojnový korešpondent, keď toľko dobrého materiálu mám rovno pod posteľou? Strachy a prízraky, ktoré sa skrývajú pod poduškou, sú dôvodom, prečo niekedy nechcem ani vstať z postele. Ešte netuším, že rock’n’roll, a obzvlášť punk rock, sa stanú mojím vyslobodením.

Vtedy prestanem okupovať svoju posteľ.

V obývačke na Cedarwood Road 10 máme koženkovú hnedú pohovku. Oranžovo-čierny koberec popraskaný od slnka sa rozprestiera od steny k stene a v zime nám objíma nohy. Máme ústredné kúrenie, takže konečne nás zima nevyženie každé ráno z postele do kúpeľne.

Sme bohatí.

Takí bohatí, že môj takto jazdí na Hillman Avengerovi s červenou metalízou. Takí bohatí, že máme farebnú telku skôr, ako naši priatelia. Farebná telka, to je veľká vec. Skutočný život v našom dome vďaka nej pôsobí menej skutočný, a počas môjho dospievania pre mňa, tatka a Normana je často priam nevyhnutné, aby vyzeral menej skutočný.

V sedemdesiatych rokoch je futbalové ihrisko na Old Trafford alebo Anfield alebo Highbury v Zápase dňa oveľa zelenšie než ktorékoľvek ihrisko za našou štvrťou. Červené dresy Georgea Besta a Charlieho Georgea žiaria. Pre Malcolma Mcdonalda to žiadna výhra nie je. Aký má zmysel fandiť Newcastle United v ich monochromatických dresoch, keď čierno-biela patrí do minulosti?

Tatko tvrdí, že kráľovská rodina by mala patriť do minulosti, ale súhlasí s mamou, že kráľovná vyzerá vo farbe skvelo. Každý rok sa otec s mamou s úsmevom hádajú, či by sme my, Íri, mali prerušiť vianočný obed a o tretej pozerať v telke kráľovnin vianočný príhovor. Akoby mal celý svet slabosť pre fanfáry a pochody, celú tú kráľovskú pompu. Ale vojna je čierno-biela, aj keď ju vysielajú vo farbe. Časti našej krajiny sú vo vojne s inými časťami našej krajiny. Náš najbližší sused, Veľká Británia, nás šikanoval, a teraz sme si pár násilníkov vychovali aj my. Krv je v správach karmínovo červená. Stále viac a viac vlajok označuje verejný priestor konfliktnými dejinami Írska a Anglicka, ale to nám nebráni sledovať oslavu kráľovniných narodenín. Na farebnej telke to všetko ožíva.

Hoci má Veľká Británia punk rock, pre tínedžera v Dubline nemôže byť Anglicko nikdy také príťažlivé ako Amerika. Kovboji predstavujú úplne nové spektrum – John Wayne, Robert Redford, Paul Newman, rovnako ako Indiáni, i keď tí si svoj osud nevybrali. Zobrazenie Apačov, Pawnee a Mohykánov ovplyvní vzhľad punku. A potom všetci tí mestskí strážcovia zákona, Clint Eastwood ako Špinavý Harry, Peter Falk ako Columbo, a Telly Savalas ako Kojak.

No fikcia sa nechytá na skutočný americký život. Nedá sa porovnať s oslnivým vesmírnym programom Apollo, tou najfantastickejšou víziou.

Akí šialení musia byť tí Američania, keď si myslia, že pošlú človeka na Mesiac? V tej šialenosti sa my, Íri, spoznávame. A nebol to jeden z našej vlastnej kráľovskej rodiny, John Fitzgerald Kennedy, kto s tým nápadom prišiel? Aspoň to tvrdí môj otec.

Ako tínedžer v sedemdesiatych rokoch v Dubline mám vážny úmysel premeniť ten čiernobiely svet vonku, za prezdobenými rímsami našich okien na Cedarwood Road, na taký farebný, ako vidíme v našej televízii Murphy. A nechcem svet iba inak vidieť, chcem ho aj inak počuť. Posunúť sa od monotónnych zvukov beznádeje tínedžera k oblejším, bohatším zvukom ďalšieho umeleckého objektu našej obývačky.

Nášho sterea.

Máme úžasné stereo. Nie je to len prehrávač, ktorý plní náš dom zvukom tatkových opier. Je to aj dvojkazeťák Sony, ktorý nadobro zmení môj život. The Ramones, The Clash a Patti Smith zmenia môj pohľad na svet vonku, no začalo sa to už s The Who a Bobom Dylanom a špeciálnou posadnutosťou Davidom Bowiem, ktorého som si pôvodne predstavoval ako polovicu nejakého dua. Myslel som si, že Hunky Dory je meno jeho parťáka, nevediac, že to je názov jeho štvrtého albumu.

10. máj, 1978

Veľký deň pre rockového učňa, ktorý má meter sedemdesiatjeden, ale tvrdí, že má takmer meter sedemdesiattri. To, že mám narodeniny, nehrá rolu. V našej rodine ich nevieme veľmi oslavovať. Jasné, päť libier od tatka je skvelých, ale to nie je dôvod, prečo je dnešok výnimočný.

Toto je deň, keď sa naučím úžasný houdiniovský útek. Namiesto triku s indickým lanom nechám zmiznúť svoj čiernobiely život, a vzápätí ho privolám späť vo farbe. Toto je deň, keď napíšem svoju prvú poriadnu rock’n’rollovú pesničku a prvý singel U2. Vďačím za to kúzelnému Joeymu Ramoneovi a jeho kúzelným bratom. No bez Edgea, Adama a Larryho, mojich vlastných kúzelných bratov, by ju nikto nepočul.

Monday morning

Eighteen years of dawning

I said how long.

Said how long

It was one dull morning

I woke the world with bawling

I was so sad

They were so glad.

I had the feeling it was out of control

I was of the opinion it was out of control.

Tú pesničku som nazval Out of Control,* pretože mi došlo – a Fjodor Dostojevskij v tom tiež môže mať prsty –, že my ľudia nemáme takmer žiadny vplyv na dva najdôležitejšie momenty našich životov. Narodenie a smrť. Zdalo sa mi to ako príhodný spôsob, akým povedať „choď do riti“ vesmíru, tak ako si to každá správna punk rocková pesnička vyžaduje.

* Pieseň sme vydali 26. septembra 1979, na EP nazvanom Three, s dvomi ďalšími pesničkami, Stories for Boys a Boy/Girl. Poradie pesničiek vybrali poslucháči rozhlasovej relácie Davea Fanninga na stanici RTÉ. Dave bol prvý DJ, ktorý hral naše pesničky. Odvtedy je Dave prvý človek, ktorý hrá každý náš nový singel.

3

Iris (Hold Me Close)

The star,

that gives us light

Has been gone a while

But it’s not an illusion

The ache

In my heart

Is so much a part of who I am

Something in your eyes

Took a thousand years to get here

Something in your eyes

Took a thousand years, a thousand years.

Predstavte si päťdesiatpäťročného muža, ktorý každý večer spieva svojej mame pred dvadsiatimi tisícmi ľuďmi.

Čo to má znamenať?

Jasné, je ťažké stratiť matku v štrnástich, ale už by sa z toho mal spamätať. Vážne.

Ako spevák skupiny U2 dostávam peknú dávku šikany. Či už je to férové, alebo nie, mám to v náplni práce a väčšinou si to aj celkom užívam. Nič z toho sa nevyrovná tomu svinstvu, z ktorého sa obviňujem ja sám, najmä na pódiu, keď sa mi dejú rôzne psychické, až psychedelické veci. Na pódiu i v obecenstve to od elektriny až praská.

Čo to má byť?

Odkiaľ je tá otázka? Je to príklad jedného z tých hlúpejších obvinení, ktoré počujem v mysli tesne predtým, než vstúpim do skladby Iris. Akoby som mal na pleci svojho osobného satana, ktorý sa mi ustavične posmieva a zasieva do mňa na každom kroku pochybnosti. Tento malý diabol sprejuje emocionálne graffiti po všetkých stenách mojej sebaúcty. Ten diablik som však ja, tak prečo si to robím?

Niekto pripodobnil modlitbu k tomu, keď ste na rozbúrenom mori v malej loďke bez vesiel. Máte iba lano, ktoré je niekde v diaľke pripevnené k prístavu. Tým lanom sa môžete pritiahnuť k Bohu.

Mojimi modlitbami sú piesne.

čierne kadere a kostolné zvony

Na moju mamu Iris mám veľmi málo spomienok. Viac ich nemá ani môj brat Norman. Je na to jednoduché vysvetlenie: keď zomrela, v našom dome sa o nej už nikdy nehovorilo.

Bojím sa, že je to ešte horšie. Málokedy sme na ňu čo len pomysleli.

Boli sme traja írski muži a vyhýbali sme sa bolesti, o ktorej sme vedeli, že by prišla, keby sme na ňu mysleli alebo o nej hovorili.

V roku 2014 som si na albume Songs of Innocence dovolil pozrieť sa späť, zdvihnúť kameň, hoci som vedel, že pod ním lezú červy. Tých pár vláken spomienok, čo mi na mamu zostali, som sa pokúsil vpliesť do pesničky Iris.

Zaspievam sa jej.

Nájdem ju.

Tri dni pred vydaním albumu sa ma zmocnila panika. Znepáčila sa mi predstava, že pesnička Iris pôjde do éteru, von do sveta, pesnička, v ktorej päťdesiatštyriročný chlap žiali nad svojou mŕtvou mamou. V poslednej chvíli som dostal pocit, že Iris je až príliš: príliš jemná, príliš obšírna, príliš odhaľujúca, príliš všetkého na to, aby celá skupina musela trpieť za svojho speváka. Keďže to pôvodne mal byť album vydaný iba digitálne pre päťsto miliónov ľudí (to je iný príbeh, vrátim sa k tomu neskôr), pokúšal som sa ju z neho stiahnuť. Neznamenalo by to, že milióny CD a platní by museli vyhodiť na skládku. No aj digitálny svet má svoje termíny, a ja som ten svoj prešvihol. Apple už nahral album do myriád svojich virtuálnych systémov a stiahnuť tú pesničku by znamenalo vyhodiť celý svet do vzduchu.

Alebo niečo podobne hrozné.

Hľadel som do steny a pýtal sa sám seba, prečo sa ma to stále tak dotýka, prečo ma Iris po všetkých tých rokoch stále bolí. Koľko rokov presne? Sme v roku 2014, čiže štyridsať. V septembri to bude štyridsať na deň.

Vážne? A aký je to dátum? Nevedel som si spomenúť. Napísal som bratovi. Ani on si nevedel spomenúť. Zavolal nášmu strýkovi, ale ani strýko Jack nevedel, hoci si pamätal, že náš dedko Gags Rankin bol pochovaný deviateho septembra, lebo vtedy videl svoju sestru Iris naposledy.

Deviateho septembra mal vyjsť náš album. Nikto o tom nevedel, ale Songs of Innocence prichádzali na svet v ten istý dátum, keď som sa naposledy rozprával s mamou. Čo majú tieto zhody znamenať? Je to len náhoda? Vážim si tajomstvo každého kozmického rýmu, a tak som to vzal ako formu útechy a potvrdenie, že robím správnu vec.

Free yourself to be yourself

If only you could see yourself

Tá fráza sa stala mojou mantrou – osloboď sa a buď sám sebou – a spomienky sa mi začali vracať.

Iris, ako sa smeje. Jej humor, čierny ako jej tmavé kadere. Nevhodný smiech bol jej slabosťou. Môj otec Bob z centra Dublinu vzal ju a jej sestru Ruth na balet, len aby ho zahanbila tlmenými záchvatmi smiechu pri pohľade na genitálie, vystupujúce spod nohavíc tanečníkov.

Pamätám si, že keď som mal sedem či osem, neposlúchal som.

Iris ma naháňala a mávala pritom dlhou palicou, ktorú jej dala kamarátka s prísľubom, že tá ma skrotí. Na smrť vystrašený som bežal po záhrade a ona za mnou. Ale keď som sa odvážil otočiť sa, videl som, že ju ide rozpučiť od smiechu, nič v nej neverilo v toto stredoveké trestanie, ani v to, že som zlý chlapec.

Spomínam si, ako v kuchyni sledujem Iris, ktorá žehlí bratovu školskú uniformu, a zhora nejasne počuť vrčanie otcovej vŕtačky, ako sa snaží pripevniť na stenu poličku vlastnej výroby.

Odrazu sa ozve zvuk jeho hlasu, kričí. Neľudský zvuk, zvierací rev.

„Iris! Iris! Volaj záchranku!“

Bežali sme k ústiu schodov a zbadali ho na ich vrchu, v ruke vŕtačka, ktorou si očividne zašiel do rozkroku. Prišiel o kúsok kože a teraz tam stál meravý od strachu, že sa mu už nikdy nepostaví. „Vykastroval som sa!“ nariekal.

Bol som v šoku, keď som videl svojho otca, toho obra z Cedarwood Road 10, uťatého ako strom. Nevedel som, čo to znamená. Iris to vedela a tiež bola v šoku, ale to nebol výraz, ktorý mala na tvári. Nie, na tvári mala výraz krásnej ženy, ktorá potláča smiech, a potom výraz krásnej ženy, ktorá ho už udržať nevie. Zmocnil sa jej smiech. Zvonivý smiech. Ako drzé dievča, ktorého snaha nespáchať v kostole svätokrádež vedie len k väčšiemu výbuchu smiechu, keď konečne prepukne.

Načiahla sa po telefón, ale nevedela sa dať dokopy natoľko, aby vytočila 999. Od smiechu sa prehýbala v páse. Otec to zranenie prežil. Aj ich manželstvo to prežilo. Spomienka mi zostala.

Iris bola praktická žena. Takmer všetko si vyrábala vlastnoručne. Vedela vymeniť poistku na kanvici, vedela šiť – a ako! Pracovala ako upratovačka v Aer Lingus a keď jej to otec zakázal, stala sa šičkou na čiastočný úväzok, spolu s kamarátkami zo Cedarwood Road.

Vtedy sa medzi otcom a mamou strhol poriadny cirkus, jediná skutočná hádka, ktorú si pamätám. Bol som hore vo svojej izbe a načúval som, ako mama na otca vyletela, na svoju obranu, s tirádou typu „ty mi nevládneš“. A, úprimne povedané, ani jej nevládol. Keď zlyhali príkazy, prišlo prosenie, ale nakoniec sa musela vzdať šance pracovať so svojimi kamarátkami na dublinskom letisku. Aj po rokoch, keď som sa vracal z turné, ma zabolelo, keď som na Príletoch stretol jej dobré priateľky Onagh a Winnie. Iris odišla, ale niekedy ju vidím, ako stojí vedľa nich.

nedeľné rána v dvoch kostoloch sv. canice

Hold me close, hold me close and don’t let me go.

Hold me close like I’m someone that you might know

Hold me close the darkness just lets us see

Who we are

I’ve got your light inside of me.

Bob bol katolík, Iris protestantka. Ich manželstvo uniklo sektárstvu dobového Írska. A keďže otec veril, že mama by mala mať právo rozhodnúť o náboženskej výchove svojich detí, každé nedeľné ráno tato vyhodil mňa, brata a mamu v protestantskom Kostole sv. Canice vo Finglas, zatiaľ čo on strávil omšu na konci ulice v katolíckom kostole. Ten sa tiež volal Kostol sv. Canice.

Mätúce? To si píšte!

Medzi tými kostolmi nebola ani míľa, ale v šesťdesiatych rokoch v Írsku vedela byť míľa poriadne dlhá. „Proťoši“ mali v tej dobe lepšie nápevy, a katolíci lepšie vybavenie pódia. Gavin Friday, môj kamoš z hornej časti Cedarwood, hovorieval, že „Rímski katolíci sú ako glam rock náboženstva,“ s tými ich sviečkami a psychedelickými farbami, kardinálovou modrou, šarlátovou a fialovou, s dymovými bombami kadidla a zvonením malých zvončekov. Proťoši boli lepší vo veľkých zvonoch, lebo, ako tvrdil Gavin, „môžu si ich dovoliť!“ Pre väčšinu obyvateľstva v Írsku sa protestantizmus spájal s bohatstvom. Mať jedno či druhé znamenalo kolaborovať s nepriateľom, teda s Britániou. Také trochu pomýlené bolo myslenie šesťdesiatych a sedemdesiatych rokov. V skutočnosti protestantská Írska cirkev zásobovala viacerých z najslávnejších írskych povstalcov a na juh od hraníc bola jej kongregácia v každom ohľade veľmi skromná. Boli to veľmi skromní, veľmi príjemní ľudia. Mali veľmi ďaleko k bigotnosti, naopak, mohli ste sa sťažovať skôr na to, že boli až príliš príjemní. Na ich záhradných oslavách a podomových výpredajoch váš život ohrozovalo nanajvýš presladenie koláčikmi. Írska cirkev k vám bola zlatá až na smrť!

Tato mal obrovský rešpekt k cirkevnej komunite, do ktorej sa priženil. Keď sa domodlil v kostole na konci ulice, vrátil sa zo svojej Sv. Canice pred našu Sv. Canice, aby zaviezol ženu a deti domov.

Iris a Bob vyrástli vo vnútornom Dubline, okolo dopravnej tepny Oxmantown Road, v oblasti domácim známej ako Cowtown, mesto kráv, pretože každú stredu sa tam konal vidiecky trh. Bolo to vedľa parku Phoenix, ktorý – ako vám nikdy nezabudli miestni pripomenúť – bol najväčší mestský park v Európe. Tu sa Iris a Bob radi prechádzali a sledovali voľne sa pohybujúce jelene. Síce to bolo pre tzv. Dubs, ako sa ľuďom z centra hovorilo, nezvyčajné, tatko hral v parku kriket a jeho mama, babka Hewsonová, počúvala na BBC výsledky anglickej kriketovej ligy.

Kriket nebol v Írsku hrou pre pracujúcu triedu. K tomu pripočítajte, že tato šetril, aby si mohol kúpiť platne so svojimi obľúbenými operami, bral svoju ženu a jej sestru na balet, a potom Iris nedovolil stať sa Pani Upratovačkou, tak ako jej kamarátky, a pocítite, že v Bobovi bol maličký kúsok snoba. Jeho koníčky v každom prípade neboli na našej ulici normou. Vlastne celá naša rodina bola trošku iná. Tato a jeho brat Leslie ani nerozprávali so silným dublinským prízvukom. Akoby ten hlas, čo používali oficiálne v telefóne, bol jediný, čo mali.

Tatkovo priezvisko, Hewson, je tiež nezvyčajné, je to totiž protestantské aj katolícke meno. V jednom nóbl podniku počas anglického turné som narazil na zatykač za popravu Charlesa I., a jeden z päťdesiatich deviatich signatárov sa volal John Hewson. Republikán? Dobre. Jeden z Cromwellových lokajov? To je už horšie.

Ako dieťa som videl, že Hewsonovci žijú viac vo svojej hlave, zatiaľ čo Rankinovci boli viac doma vo svojom tele. Hewsonovci o veciach premýšľali až príliš. Napríklad môj tato nešiel na návštevu k svojim bratom či sestrám, lebo čo ak by ho nechceli vidieť? Najprv musel dostať pozvanie. Moja mama, Rankinová, mu vravela, nech tam proste ide, bez pozvania. Členovia jej rodiny to robili stále. V čom je problém? Sme predsa rodina. Rankinovci sa vedia celý deň smiať, a hoci Hewsonovci to nevedia, zabavíme sa s našou výbušnou povahou. Veľmi výbušnou.

Niečo z toho som zdedil.

Je tu ešte jeden rozdiel. Rankinovská vetva je náchylná na aneuryzmu mozgu. Z piatich Rankinových sestier tri zomreli na aneuryzmu. Vrátane Iris.

ježiš, iris a jozef!

Mama ma počula na verejnosti spievať iba raz. Hral som faraóna v muzikáli Andrewa Lloyda Webbera Jozef a zázračný farebný plášť. Bola to úloha napodobiteľa Elvisa, a to som aj robil. Obliekol som sa ako Elvis, skrútil som pery a rozpútal zábavu. Iris sa smiala a smiala a smiala. Zdala sa prekvapená, že viem spievať, že mám hudobné nadanie, čo bolo zvláštne, lebo som to dával najavo dosť často.

Už ako veľmi malé dieťa, keď som ani poriadne nedočiahol na klávesy, ma fascinoval klavír. Jeden sme mali v kostolnej sieni, a čas, ktorý som pri ňom mohol stráviť sám, bol pre mňa posvätný. Celé veky som strávil zisťovaním, aké zvuky môžu klávesy vydávať, alebo čo sa stane, keď pri tom stúpim jednou nohou na pedál. Nevedel som, čo je to ozvena. Nechcelo sa mi veriť, ako môže taká prostá vec zmeniť náš kostol na katedrálu. Pamätám si, že som rukou našiel kláves a potom hľadal druhý, ktorý by s ním ladil. A ďalší. Narodil som sa s melódiami v hlave, a hľadal som spôsob, ako ich počuť vo svete.

Iris tieto znamenia nehľadala, takže ich nevidela.

Iris nebola romantička, bola pragmatička. Šetrná žena, ktorá si sama šila šaty. Keď sa stará mama rozhodla predať svoj klavír, moje náznaky, ako veľmi by sa hodil do nášho domu, nemohli byť rafinovanejšie.

„Neblázni, kam by sme ho dali?“ Takže žiadny klavír v našom dome. Na to nie je miesto.

Iris mala ešte jednu šancu napraviť to. Keď som mal jedenásť, rodičia ma poslali do Základnej školy Katedrály sv. Patrika v centre mesta. Táto škola bola preslávená svojím chlapčenským zborom. Na pohovore sa ma riaditeľ, pán Horner, opýtal, či mám záujem pridať sa do zboru. Srdce mi poskočilo, ale ovládla ma nervozita jedenásťročného, ktorý sa k svojmu talentu bál priznať. Iris cítila moje zahanbenie a odpovedala namiesto mňa.

„Ani náhodou. Paula spievanie vôbec nezaujíma.“

Dieťaťu, ktoré bolo očividne zamilované do hudby, sa mohlo zdať správanie mojej mamy trochu divné, akoby nerozumela svojmu druhému synovi, ale nemyslím si, že to bolo tak. Iris problémy riešila, neprirábala si ich. Iris bola len praktická.

z katedrály do chrámu

Once we are born, we begin to forget

The very reason we came

But you I’m sure I’ve met

Long before the night the stars went out

We’re meeting up again.

V septembri 1972 som mal dvanásť a nastúpil som na Mount Temple. Čas, strávený na Základnej škole Katedrály sv. Patrika bol nešťastný pre mňa i pre nich. Posledná kvapka bola učiteľka španielčiny, ktorú sme volali Biddy. Bol som presvedčený, že mi škrtá riadky v domácej úlohe bez toho, aby si ich prečítala. Mal som pocit, že ma šikanuje, ale čo sa začalo ako žartík, nakoniec spravilo šikanujúceho zo mňa. Keď bolo pekné počasie, Biddy si vybrala obed zo svojej čistej plastovej krabičky a sadla si s ním na lavičku v parku, do tieňa ohromnej Katedrály sv. Patrika, najväčšej v krajine. Študenti nemali dovolené chodiť počas obeda do parku, ale ja som našiel spôsob, ako preliezť zábradlie, a jedného dňa s pomocou pár komplicov sa mi podarilo hodiť psie výkaly do jej obedára. Bola to odplata za to, že srala na naše úlohy. Niečo z tých sračiek sa jej dostalo aj do vlasov, a to bolo veľmi zlé. Nečudo, že na konci roka chcela, aby jej tento malý zasran zmizol z očí, a tak mi navrhli, že by som bol šťastnejší niekde inde. Na scénu prichádza štátna škola Mount Temple.

Mount Temple bola vyslobodením.

Necirkevný, koedukačný experiment, na svoju dobu v konzervatívnom Írsku výnimočný počin. Namiesto tried s označím A, B a C, prvých šesť tried malo názvy D, U, B, L, I a N. Podporovali vás v tom, aby ste boli sami sebou, kreatívni, nosili, čo sa vám páči. A boli tam dievčatá. Tiež oblečené v tom, čo chceli.

Výzvou boli cesty autobusom, aby sa tam človek dostal, dlhá cesta zo severozápadu mesta do centra a odtiaľ na severovýchod. Pokiaľ ste nešli na bicykli, čo sme začali s kamarátom Reggiem Manuelom robiť. Bolo to jedno nikdy nekončiace stúpanie do kopca, našťastie sme sa naučili pridŕžať sa mliekarenského auta. Nie som si istý, či som sa niekedy cítil slobodnejší, ako na týchto bicyklových jazdách s Reggiem. Keď nám počasie nedovolilo ísť do školy na bicykli a boli sme odkázaní na otravnú cestu autobusom, vynahradila nám to aspoň možnosť byť v piatok po škole v centre a môcť sa ísť pozrieť do obchodu s platňami Dolphin Discs na Talbot Street. Mali sme možnosť zízať na obaly albumov ako Raw Power od Stooges a Ziggy Stardust Davida Bowieho.

muži a ženy, čo padli na zem

Jediný dôvod, prečo som sedemnásteho mája 1974 o pol šiestej popoludní nestál v Dolphin Discs, bol štrajk autobusov, ktorý znamenal, že domov ideme na bicykli. Už sme boli doma, keď sa ulice okolo Dolphin Discs zmenili na spúšť po výbuchu bomby na Talbot Street. Ďalšia vybuchla na Parnell Street a ďalšia na South Leinster Street, všetky v priebehu pár minút. Bol to koordinovaný útok ulsterskej loajalistickej extrémistickej skupiny, ktorá chcela, aby aj juh pocítil, ako chutí terorizmus. Štvrtý výbuch spustošil Monaghan. Konečný počet obetí sa zastavil na čísle tridsaťtri, medzi nimi bola mladá tehotná mamička, celá rodina O’Brienovcov a Francúzka, ktorej rodina prežila holokaust.

V ten deň som sa nevyhol guľke, vyhol som sa masakru. Guggiho jedenásťročný brat, Andrew Rowen, známy aj ako Delaney s plnými gaťami, sa mu nevyhol. On a jeho otec, Robbie Rowen, sedeli v aute na Parnell Street, keď vybuchla bomba. Otec zamkol Andrewa v rodinnej dodávke, zatiaľ čo sa pokúšal zachrániť ľudí z tej skazy. Andrew s hrôzou sledoval bezduché telá s odtrhnutými údmi. O mnoho rokov neskôr som mu zavolal a požiadal ho, či o tom dni môžem napísať pesničku Raised by Wolves (Vychovaný vlkmi). Počkaj sekundu, povedal, a keď sa vrátil k telefónu, povedal mi, že drží v ruke kúsok šrapnela z bomby v aute. Uchoval si ten kúsok štyridsať rokov ako dôkaz traumy, ktorá z neho niečo navždy vzala. Tak to povedal. V pätnástich sa o ňom písalo v novinách, keď zastrelil chlapa, ktorý sa vlámal do obchodu s bicyklami, o ktorý sa staral. V dvadsiatich bol závislý od heroínu a spával na ulici v Londýne. O Andrewovi som napísal našu pesničku Bad (Zlý).

Dalajláma tvrdí, že skutočnú meditáciu o živote môžete začať len meditáciou o smrti. Je v tom niečo gotické, ale sedí to. Dočasnosť a večnosť sú dva póly ľudskej skúsenosti. Všetko, čo robíme, cítime, na čo myslíme, čo si predstavujeme, o čom hovoríme, je rámované predstavou, či je naša smrť koncom, alebo začiatkom niečoho iného. Nemať vieru vyžaduje obrovskú vieru. Úžasnú silu charakteru odolať prastarým textom, ktoré hlásajú posmrtný život.

V štrnástich rokoch nebolo nič z toho abstraktné.

snová scéna v bdelom stave

Mám štrnásť, je pondelok, deviateho septembra 1974. Otec nesie mamu v náručí cez dav ľudí, ktorý sa rozostúpil, ako keď biela guľa rozrazí trojuholník farebných biliardových gúľ. Ponáhľa sa, aby ju dostal čo najskôr do nemocnice. Odpadla pri hrobe, do ktorého práve ukladali jej vlastného otca.

„Iris odpadla. Iris odpadla.“

Moje tety, moji bratranci. Ich hlasy vejú vo vetre ako vánok v listoch stromov. „Bude v poriadku, bude v poriadku. Len odpadla.“

Ona ona ona… šepoty vo vetre… od od odpadla… Irissss odpadlaaaa. Kým som ja, či ktokoľvek iný, stihol čo len žmurknúť, otec dostal Iris na zadné sedadlo svojho Hillman Avengera s mojím dvadsaťjedenročným bratom Normanom za volantom a vyrazili preč. Tej tragédii sa v ten deň nedalo uniknúť. Zostal som so svojimi bratrancami, aby som sa rozlúčil s dedkom, a potom sme sa všetci nejako odšuchtali do babkinho domu na Cowper Street 8, kde sa malá kuchynka stala továrňou na výrobu sendvičov, sušienok a čaju.

Zdalo sa, že do tohto dvojposchodového domu, s dvoma izbami na poschodí i prízemí a vonkajším záchodom, sa zmestili tisíce ľudí, ktorých niekto aj zázračne nakŕmil.

Len pred tromi dňami môj dedko tancoval a spieval pesničku Michaela Finnegana na oslave päťdesiateho výročia svojej svadby. Bol v takej rozjarenej nálade, že sa jeho deti báli, že sa v noci zobudí a netrafí na záchod, preto mu radšej vedľa postele položili vedro. To síce neprevrhol, ale rovno otrčil kopytá. Áno, presne tak, v noc výročia svojej svadby dostal masívny infarkt a otrčil kopytá.

*

Dnes sa sestry, bratia a bratranci z rodiny Rankinovcov tiesnili v tomto malom dome z červených tehál, a hoci je to dedkov pohreb a hoci Iris odpadla, my sme ešte deti, naháňame sa a smejeme s bratrancami. Až kým sa nerozrazia dvere. Vojde Ruth, mamina mladšia sestra a jej najlepšia kamarátka s manželom Teddym, ktorý plače.

„Iris zomiera. Iris zomiera,“ povie. „Dostala mŕtvicu.“

Strýko Ted začína nariekať, ale ostatní sa zhromaždia okolo nich a snažia sa zistiť čo najviac.

Iris je jedno z ôsmich detí z domu číslo 8. Má štyri sestry – Ruth, Stellu, Pat a Olive, a troch bratov – Claude je najstarší, potom ide Alex a nakoniec Jack, ktorý si zobral Barbaru. Práve oni dvaja sa mi stanú najbližšou rodinou, budeme s nimi chodiť na dovolenky spoločným karavanom. Jack a Barbara sú v hlúčiku s Ruth a Teddym. Pozriem sa na Barbaru, ktorá mi v mnoho neskôr nahradí mamu, a vidím na nej ťažobu zármutku. Akoby sa zdvojnásobila gravitácia.

Barbara má čo robiť, aby sa nezložila. Ruth, vekom a mnohým iným najbližšia Iris, ihneď prevezme poslanie svojej staršej sestry a začne všetko organizovať.

To sa deje, až kým si niekto neuvedomí, že som tu aj ja, Irisin najmladší syn. Možno som sa to nemal dozvedieť práve takto, práve teraz. Ale počul som to. Mám štrnásť a som podivne pokojný. Hovorím bratom a sestrám mojej mamy, že všetko bude v poriadku, ale nič nie je v poriadku. A nebude.

Všetko bude odteraz iné.

O tri dni neskôr dovezú mňa a Normana do nemocnice, aby sme sa s mamou rozlúčili. Je ešte nažive, ale už melie z posledného. Miestny duchovný, Sydney Laing, s ktorého dcérou chodím, je tam tiež. Ruth je pred nemocničnou izbou a plače. Barbara tiež. Aj môj otec, ktorého oči majú v sebe ešte menej života než tie mamine. Norman a ja vojdeme do izby na pohotovosti, a hoci my sme vyhlásili vojnu vesmíru, Iris vyzerá pokojne. Je ťažké prijať, že veľká časť z nej už odišla. Pripomínajú mi, že s vierou veľkosti horčičného semiačka môžem pohnúť horou. Ale táto hora je smrteľnosť mojej mamy a nikam sa nepohne. Držíme ju za ruku a hovoríme zbohom. Ozve sa kliknutie, ale nepočujeme ho. Zvuk vypínača. Stroj, ktorý udržiava v Iris teplo, vypli. Elektrina. Smrteľná cievka. Odišla.

The stars are bright but do they know

The universe is beautiful but cold.

Niekedy, ako sa spieva v starej duchovnej piesni, sa cítim ako dieťa bez matky. Čo sa deje pri strate matky? Cíti dieťa nejako, že matka sa ho rozhodla opustiť?

Opustenie je pravdepodobne v koreňoch paranoje. John Lennon, Paul McCartney, Bob Geldof, John Lydon, toľko rock’n’rollových spevákov stratilo matku v útlom veku. Niečo na tom je. Priateľ mi povedal, že podobné opustenie existuje aj v hip-hope. Tam je však pohonom opustenie otcom.

verše piesne: od iris k ali

Veľké bubnovanie, veľké témy, veľké emócie. Vždy som miloval veľkú hudbu. Pesničky sú mojimi modlitbami. V pesničkách aj žijem, a ak žijete vo svojich piesňach, chcete si byť istí, že tam máte dosť miesta. Veľkosť pesničky je dôležitá. Musí sa tam zmestiť váš citový život, a mnoho z pocitov, ktoré som nevedel vyjadriť ako mladý muž na Cedarwood Road 10, našlo svoje vyjadrenie v pesničkách U2.

Tie pesničky sa mi stali domovom.

Pri písaní pesničky Iris som zistil, že sa potácam medzi spievaním o mojej matke a o mojej žene Ali. Je to pochopiteľné, ale neodpustiteľné. Muž by nikdy nemal robiť zo svojej milenky svoju matku. Je to trik, na ktorý môže starostlivé dievča naletieť, a sebecký chlapec ho môže zneužiť, ale tentokrát sa to stalo aj mne. Spieval som pre Iris, a odrazu už nie.

You took me by the hand

I thought that I was leading you

But it was you made me your man

Machine

I dream

Where you are

Iris standing in the hall

She tells me I can do it all.

Album The Man-Machine (Človek-Stroj) od Kraftwerk bol prvý darček pre Ali, ktorá dovtedy počúvala len zbierku nahrávok starých spevákov svojho otca. Vtedy som to nevedel, ale z Ali sa stal ten človek, ktorý vo mňa veril, keď už to nemohla robiť moja mama. Vtedy som to nemohol vedieť, ale o mnoho rokov neskôr, keď skonal môj otec, mi Ali vysvetlila, že istým spôsobom som ho vinil zo smrti Iris, a hnev, ktorý mám v sebe, hnev, ktorý sa ma vie hocikedy zmocniť, má svoje korene práve tu.

Iris playing on the strand

She buries the boy beneath the sand,

Iris says that I will be the death of her

It was not me.

Hnev, ktorý je rock’n’rollom.

Všetka tá zúrivosť, ktorá ťa ženie zo stránky priamo na pódium. Každý večer spievaš zo zúrivosti, aby si sa jej zbavil.

Nezabil som ju. Ty si ju zabil. Tým, že si ju ignoroval.

Mňa ignorovať nebudeš!

Iris.

Už nespievaš pesničku, pesnička spieva teba.

Cesta preč od vlastného vedomia je pre každého umelca tou najdôležitejšou. A tou najťažšou. Ale keď sa vám to podarí, pódium sa stáva miestom, kde ste naplno doma, kde ste podivným spôsobom najviac sám sebou.

Yeats tomu rozumel.

O body swayed to music, O brightening glance,

How can we know the dancer from the dance?

4

Cedarwood Road

I was running down the road

The fear was all I knew

I was looking for a soul that’s real

Then I ran into you

And that cherry blossom tree

Was a gateway to the sun

And friendship once it’s won

It’s won . . . it’s won.

Môj otec bol tenor, veľmi, veľmi dobrý tenor. Svojím spevom ľudí dojímal, a aby ste to dokázali, musíte byť sami hudbou dojatí.

Vidím svojho otca, ako stojí v obývačke na Cedarwood Road pred stereom s dvomi maminými ihlicami na pletenie. Diriguje. Takto dirigoval Beethovena, Mozarta a Elisabeth Schwarzkopfovú, spievajúcu Štyri posledné piesne Richarda Straussa.

Práve počúva La Traviatu, oči má zavreté a rozjíma.

Zmocnila sa ho hudba, nie je tu prítomný. Nepozná presne príbeh La Traviaty, ale cíti ho. Nezhoda otca a syna, milenci rozlúčení a opäť spojení. Cíti nespravodlivosť ľudského srdca. Hudba ho zlomila. Nevníma, že som v izbe a pozorujem ho. Ešte veľa rokov nebudem vedieť, aká opera sa mu odohrávala v hlave, ale hudba bola očividne jeho jediný útek. Nič iné si príliš nevšímal.

Je iba niekoľko spôsobov, ako z malého dieťaťa spraviť veľkého speváka, čo vypredáva štadióny. Môžete im hovoriť, že sú úžasní, že svet potrebuje počuť ich hlas, že nemôžu svojho génia ukrývať pod košom. Alebo ich môžete úplne ignorovať. To môže byť nakoniec efektívnejšie. Nezáujem môjho otca, tenora, o hlas svojho syna sa nedá ľahko vysvetliť, ale možno práve to bolo pre mňa kľúčové.

Po smrti mojej mamy sa aj zo Cedarwood Road stala akási opera. Som zavretý v dome troch mužov, ktorí zvykli kričať na televíziu a teraz kričia po sebe. Žijeme v hneve a melanchólii. Žijeme v tajomstve a melodráme.

Predmet tejto opery je absencia ženy zvanej Iris, a hudba silnie, aby prehlušila ticho, ktoré zaplní celý dom, vždy keď niekto spomenie jej meno. Ale to sa nedeje nikdy, lebo takto sa tí traja muži snažia vyrovnať so smútkom. Predstieraním, že nie je.

Tak ako tam nie je Iris.

Traja muži sa vyrovnávajú so smútkom tým, že o ňom nikdy nehovoria. Jeden z nich je ešte len chlapec, ktorý má aj dnes príliš málo spomienok na mamu. Musí ich vyťahovať z rieky ticha, ktorá ju mala ukryť pod hladinou. Aj náš hrdina by sa v nej utopil, keby mu jeho starší brat nehodil lano, čo mu zachráni život.

Pritiahne ho na drevenú plť a vezme na breh. Tá plť je gitara, záchranné lano i zbraň zároveň.

Môj brat Norman vedel vždy dať veci do poriadku tým najpraktickejším spôsobom, bol to inžinier, mechanik sveta okolo seba, ktorý vedel veci rozložiť a následne dať opäť dokopy. Čokoľvek. Motor svojej motorky, hodinky, rádio, stereo. Norman miloval techniku a miloval hudbu, a tieto jeho dve lásky sa spojili vo veľkej chrómovanej kazetovej zostave Sony, ktorá pyšne trónila uprostred stola v našej „dobrej izbe“. Norman bol dosť podnikavý, vedel, že s dvojitým kazeťákom si nemusí kupovať hudbu. Ak si požičal od kamaráta nejaký album na hodinu, už ho vlastnil navždy. Jeho obrovská zbierka pesničiek a albumov okupovala začiatkom sedemdesiatych rokov väčšinu môjho vnútorného sveta. Od Beatles k Bowiemu, cez Rolling Stones, The Who a dokonca aj folkových pesničkárov ako Bob Dylan, Leonard Cohen a Neil Young.

Keďže Norman, o sedem rokov starší než ja, v čase, keď som chodil do Mount Temple, už pracoval, jeho kazeťák mi bol po príchode zo školy jedinou spoločnosťou. Niektoré popoludnia, hoci som bol už poriadne hladný, som zabúdal, kto som a kde som. Stál som podobne ako môj otec pred stereom a náš dom by mohol aj zhorieť, ja som počúval operu. Tommy od The Who. Rockovú operu. Dym z dreveného uhlia zaplnil kuchyňu a presakoval do obývačky.

Norman ma naučil hrať na gitare. Naučil ma akord C, G a oveľa ťažší akord F, pri ktorom musíte jedným prstom stlačiť dve struny naraz.

Obzvlášť keď sú struny ďaleko od pražca, tak ako na jeho lacnej gitare. Ale pod jeho vedením som sa naučil hrať If I Had a Hammer a Blowin’ in the Wind. Mal aj spevník pesničiek od Beatles, ktorý ma posunul ešte ďalej. Neboli to len akordy a noty, bol plný surrealistických obrazov ich piesní. Zatiaľ čo môj kamarát Guggi sa snažil kopírovať tieto obrázky, ja som trénoval I Want to Hold Your Hand, Dear Prudence a Here Comes the Sun na bratovej gitare.

S Normanom sme sa často hádali. Mal výbušnú povahu, ale bol to múdry chlapec, ktorý, tak ako jeho tatko, mal ísť na univerzitu. Získal štipendium vo veľmi uznávanej inštitúcii s prostým názvom Stredná škola, známej protestantskej strednej škole, ktorá sa orientovala najmä na matematiku a fyziku, hoci sa preslávila ako alma mater Williama Butlera Yeatsa. Norman sa tam však so svojou uniformou z druhej ruky, s knihami z druhej ruky a s náboženstvom svojho katolíckeho otca z druhej ruky, nikdy necítil príliš pohodlne. Pri južanských protestantských chlapcoch sa cítil menejcenne.

Norman bol povahou optimista, až na chvíle, keď sa ho zmocnila melanchólia. Vtedy ho skutočne pohltila. Bol si s Iris veľmi blízky, neraz som počul, ako jej rozpráva o dievčatách, ktoré sa mu páčili, a ako ťažko sa s nimi zbližuje. Pamätám si, ako mu Iris pomáhala s akné. Tak ako Norman, aj Iris bola mechanička, mechanička srdca.

moje tajné bifľošské ja

Nepamätám si presne, kedy som sa naučil hrať šach, ale asi to bolo v lete v prímorskom mestečku Rush, na severnom pobreží neďaleko Dublinu. Dedko Rankin, otec mojej mamy, tam mal starý železničný vozeň, ktorý prerobil na letnú chalupu. V tej chatrči nebolo veľmi čo robiť. Mohli sme hrať karty, trpezlivosť a dvadsať dvojku, ale hry, kde hrá úlohu šťastie, ma už ako malého príliš nezaujímali. Zaujímal ma tatko, a keď nehral golf, nečítal alebo netrávil čas so švagrami, snažil som sa upútať jeho pozornosť. Túžil som po jeho náklonnosti. Pamätám si, ako kráčame po móle, jeho teplá ruka na mojom krku.

Keď som mal asi osem či deväť, naučil ma hrať šach. Rýchlo ma začali baviť šachové kombinácie a permutácie, a začal som si vytvárať otváracie ťahy, skôr než som študoval tie známe a odskúšané.

Najprv som si myslel, že ma necháva vyhrať, ale neskôr som si všimol, že nie. Takto sa teda dá odlákať jeho pozornosť od čohokoľvek, na čo myslel, a upriamiť ju na mňa! Byť lepší, poraziť ho! Bob nerád prehrával, a asi vtedy som si uvedomil, že ani ja. Popri tom, ako som hral, som sa naučil jednu z najdôležitejších lekcií v živote: šach nie je hra o šťastí, ale o stratégii a dobrá stratégia väčšinou prekoná šťastie. Aj smolu.

Dlho predtým, než môj tínedžerský život rozdrvia a zároveň pozdvihnú dve veľké sily – dievčatá a hudba, som si vybudoval tajný život s miestnymi šachovými hráčmi. Niall Byrne, ktorý býval dva vchody nad nami, a Joseph Marks zo Cedarwood Park boli brilantní chlapci. A zábavní. Ako sme sa zlepšovali, bolo čoraz ťažšie natrafiť na dobrú hru, takže sme začali hrať turnaje s dospelými. Nemusíte byť psychologický génius, aby ste pochopili, prečo bolo drvenie dospelých väčším vzrušením, než čokoľvek iné. Miloval som hry proti dospelým, ktorí začínali s dešpektom, čítali si pritom noviny, hrať proti dieťaťu bolo pod ich úroveň. Najradšej som mal bleskový šach. Sedieť tam ako desaťročný a jedovať päťkrát starších ľudí tým, že ich naháňam po celej šachovnici, to bol úplne nový typ zábavy.

Dochádzalo mi, že zatiaľ čo mnoho vecí, čo iným prídu zaťažko, sa mne robí ľahko, pritom ďalšie, ktoré iní zvládajú s ľahkosťou, sú pre mňa ťažké. Nie som si istý, či to bola dyslexia, pretože s čítaním som nemal problém, ale hoci sa mi v škole darilo, odrazu som sa začal báť, že nebudem vynikať. Keď som prišiel na Mount Temple, kvalita mojej práce sa zvýšila a na hodinách sa mi vodilo lepšie než u Sv. Patrika, ale odkedy Iris zomrela, nevedel som sa na nič sústrediť.

Učitelia nariekali nad mojím škrabopisom, pričom listy, ktoré im písal otec o mne, boli príkladom krásnej kaligrafie. Pýtali sa ma, prečo som si nevšimol, že som vynechal celé časti eseje, alebo prečo mi ide vyššia matematika a nižšia nie. Nevedel som im to vysvetliť.

Hoci som miloval poéziu a dejepis, necítil som sa taký múdry ako moji priatelia. Začal som si pripadať hlúpy, a kvôli tomu sa ma zmocňoval hnev. V hĺbke duše som sa obával, že som priemerný. Neuvedomoval som si, že celý môj život pôjde proti predstave, že niekto môže byť priemerný. „Nikto nie je priemerný, keď prijme, ako ho stvoril Boh,“ ako to vyjadril básnik Patrick Kavanagh.

V mnohých veciach som strácal sebavedomie. Prestal som hrať šach, ale nie preto, že by som ho prestal milovať, ale začal som sa báť, že nie je dosť cool, a nemal som matku, ktorá by mi povedala, že nič cool koniec koncov nie je cool.

Okrem šachovnice sme s Bobom súťažili aj v rozhovoroch, a hoci som mu príliš neodvrával, neraz to medzi nami eskalovalo. Hádali sme sa dosť aj predtým, než Iris zomrela, ale potom ešte viac. Oveľa viac. Naše škriepky boli väčšinou slovné, a len zriedka povedal, že sa musí ovládať, aby ma nestĺkol. Pravdupovediac, odkedy som dovŕšil štrnásť, vedel, že by to preňho nedopadlo dobre. Niekedy to medzi nami prepuklo nečakane. Norman tomu napomáhal. Prišiel z práce a našiel ma namiesto nad domácimi úlohami pred telkou. Nenavaril som čaj. Pustil sa do mňa, ja som mu to vrátil. Niekedy sme skončili na podlahe. Bob ma niekedy napoly zmastil, ale ja som mu to nikdy nevrátil, hoci párkrát som ho zadržal.

Sleepwalking down the road

I’m not waking from these dreams

Alive or dead they’re in my head

It was a warzone in my teens

I’m still standing on that street

Still need an enemy

The worst ones I can’t see

You can . . . you can.

Medzi otcom a synom je niečo zvláštne. Ťažká atmosféra, akási stena zo vzduchu, ktorá, ak ju prerazí rana uštedrená otcovi synom, spôsobí, že veci už nikdy nebudú rovnaké.

Norman bol nahnevaný.

Bob bol nahnevaný.

Ja som bol nahnevaný.

Časť môjho hnevu bolo vedomie, že niečo v sebe mám, no neviem to odkryť. Vedel som, že som bystrý, ale v škole to neviem dokázať.

No hneval som sa aj na mamu. Veril som, že to zvládne, ale nedokázala to. Povedal som jej sestrám, že to zvládne. Upokojoval som svoje tety, tvrdil som im, že všetci to zvládneme.

Modlitby však nie sú vždy vyslyšané tak, ako by sme si priali. To som vtedy nevedel.

Súčasťou môjho hnevu bolo aj divoké, iracionálne obvinenie, že on, hlava domácnosti, bol zodpovedný za jej rozpad.

On je vinný za to, že sme v tom všetci namočení.

opera zvaná bob

Hoci bol Bob Hewson sám milovník hudby, v súzvuku so svojou ženou nenavrhol, aby sme si zaobstarali klavír. Ani sa ma nespýtal, ako sa darí s hudbou mne. Miloval rozprávať o opere, ale nie so svojimi synmi. Čítal Shakespeara, maľoval a hral v divadle. Pre pracujúceho Dublinčana to nebolo úplne ojedinelé, ale bolo to nezvyčajné. Mal vycibrený vkus.

No jeho najväčšou vášňou bola hudba. Roky po tom, čo Iris zomrela, zmenil izbu plnú príbuzných na slzavé údolie, keď spustil For the Good Times (Na staré dobré časy) od Krisa Kristoffersona. Stále premýšľal, či to spieval z pohľadu mojej mamy, „Ja si poradím, ty si nájdeš ďalšiu,“ a tak ďalej. Keďže bol zručný manipulátor, vedel vysokým falzetom puknúť srdce, ako by to bolo varené vajíčko. Bol to naozaj dobrý tenor, a raz mi povedal, že som „barytón, ktorý si myslí, že je tenor“. Jedno z jeho veľkých schladení, ale celkom presné.

Som barytón, ktorý si myslí, že je tenor.

Keď myslím na operu a tatka, nevidím ho iba ako sa stráca v La Traviate či Tosce, alebo neskôr na pódiu s Hudobnou spoločnostou Coolock, kde s tvárou natretou oranžovým mejkapom spieva všetko od The Mikado po H. M. S. Pinafore. Keď myslím na operu a tatka, myslím na operu ako utrpenie, lebo hoci Bob Hewson spieval ľahké opery, bolo v tom niečo ťaživé. A operný je aj operatívne slovo, ktorým sa dá opísať náš vzťah. Ja som bol nahnevaný tínedžer, on bol nahnevaný dospelý, írsky muž, ktorý nevedel, čo má s chlapcom tínedžerom robiť. Bol bytosťou svojej doby, nezaujímali ho jeho deti, a odrazu bol jediný rodič a nepáčilo sa mu to. Túžil som po jeho záujme, ale aj vo mne driemali zárodky performatívneho umelca, a čo takíto umelci neznášajú najviac, je, keď ich ignorujú.

If the door is open it isn’t theft

You cannot return to where you’ve never left

Blossoms falling from a tree, they cover you and cover me

Symbols clashing, bibles smashing

You paint the world you need to see

Sometimes fear is the only place we can call home

Cedarwood Road.

Vidíte kontúry tejto melodrámy. Syn viní otca zo straty matky a zničenia domova. Mladý srnec sa púšťa do starého jeleňa.

Otcovražda. Téma veľkých opier. Hudba U2 nikdy nebola rock’n’roll. Pod maskou súčasnosti je to v skutočnosti opera – veľká hudba, veľké emócie pretavené do dobového popu.

Na čele s tenorom, ktorý odmieta prijať, že je barytón. Malý muž spievajúci obrovské piesne. Kvíli, narieka, snaží sa vysvetliť nevysvetliteľné. Snaží sa vymaniť seba a každého, kto počúva, z väzenia ľudskej skúsenosti, ktorá nevie vysvetliť žiaľ.

Možno ma Bob nebral ako tínedžera vážne, lebo videl, že na to som si stačil aj sám. Stále však počujem v hlave jeho hlas, najmä keď spievam. Myslel som si, že mi stojí v ceste, ale možno len chcel pre svojho syna pevnú zem pod nohami, a tej v Dubline v sedemdesiatych rokoch veľa nebolo. Bob si myslel, že snívať znamená sklamať sa, a to pre mňa nechcel.

Musím mu poďakovať za trpezlivosť.

Nikdy som sa mu neospravedlnil, že som bol taký zasran – a zrazu bol preč.

Keď Iris zomrela, dom na Cedarwood Road 10 prestal byť domov. Bol to len dom. Väčšinou som sa tam z Mount Temple vracal s konzervou mäsa, konzervou fazúľ a vreckom instantnej zemiakovej kaše Cadbury. Bolo to jedlo pre kozmonautov, ale pri jeho jedení som sa necítil ako Starman Davida Bowieho ani Eltonov Rocket Man. Vlastne to ani nebolo poriadne jedlo, ale bolo ľahké pripraviť to. Stačilo zaliať horúcou vodou sušené guľôčky a ony sa zmenili na zemiakovú kašu. Pridal som ju do hrnca, kde som zohrial fazuľu z konzervy a konzervu mäsa. Nakoniec som to zjedol rovno z hrnca pred farebnou telkou, hoci to bola veľmi čierno-biela činnosť.

Nerád varím a nerád si objednávam jedlo, čo môže mať pôvod v tom, že som si ako tínedžer musel sám variť. Vtedy bolo jedlo len palivom. Zvykli sme si kupovať lacný bublinkový nápoj Pomarančový Kadet, pretože mal dosť cukru na to, aby vás nakopol, ale bol taký hnusný, že ste najbližšie hodiny nedokázali dostať nič dole hrdlom. Pili sme ho, keď som minul peniaze na jedlo na niečo oveľa dôležitejšie, napríklad platňu Alicea Coopera Hello Hooray.

Niekedy taký hudobný nákup, napríklad Santanov Abraxas alebo Paranoid od Black Sabbath, vyžadoval, aby som doň investoval peniaze na potraviny pre celú rodinu. Priznávam, že v týchto prípadoch som si všetko, čo som mal v nákupnom zozname, musel v obchode požičať… a nejako to zabudnúť vrátiť. Bolo to ľahké… až na bochník chleba, ktorý sa pod svetrom ťažko skrýval. Poctivo som si uvedomoval túto nepoctivosť a cítil som sa zle. V pätnástich som teda skoncoval so životom zločinu a trestu, a obrátil sa k svetu obchodu a predávaniu kalendárov.

vzlety a úlety

Šťastie sa na nás usmialo v roku 1975, keď Norman dostal prácu na dublinskom letisku. Letiská boli v sedemdesiatych rokoch ešte okúzľujúcejšie než farebná televízia, najmä ak ste boli pilotom.

Norman sa prihlásil za pilota, ale kvôli astme ho vylúčili z tréningového programu, a namiesto toho dostal prácu v Care, počítačovom oddelení národnej leteckej linky Aer Lingus. Počítače, nahováral si Norman, sú ešte čarovnejšie než letiská, a zaviazal sa, že hneď ako trochu zarobí, naučí sa lietať aspoň na malých lietadlách.

Sledovať lietadlá odlietať a pristávať je zvláštna, no úžasná forma meditácie. Pre ľudí ako Norman sa môže stať vášňou, ktorá zatieni všetko ostatné. Tisíce írskych pozorovateľov lietadiel sa zhromažďovali každý víkend na dublinskom letisku, aby sledovali, ako lietajúce stroje vzdorujú gravitácii a vzlietajú niekam inam, do neznámych, cudzích miest. Každý let bol podvedomou pripomienkou, že z Írska sa dá dostať preč, ak by bolo treba. V päťdesiatych a šesťdesiatych rokoch si pol milióna Írov kúpilo jednosmerný lístok z tejto krajiny.

Šťastím pre tatka, Normana a mňa na Cedarwood Road 10, len dve míle od konca druhej vzletovej dráhy, bolo to, že Normanovi sa podarilo presvedčiť svojich šéfov v Care, aby nám mohol nosiť domov prebytočné jedlo pasažierov Aer Lingus. Keď doniesol jedlo v plechovej škatuľke do kuchyne, niekedy bolo ešte teplé, stačilo ho ohriať v trúbe dvadsaťtri minút na 185 stupňov.

Bola to pre nás exotická strava: údená šunka a ananás, talianske jedlo zvané lasagne, alebo ryža, ktorá už nebola mliečnym pudingom, ale pochúťkou s hráškom. Povedal som Normanovi, že to je najhorší dezert, aký som mal.

„To nie je dezert, a mimochodom, polovica sveta je ryžu každý deň.“

Norman vedel veci, ktoré iní ľudia nevedeli. Len si to predstavte, každý deň ako hlavné jedlo ryžový puding. Zo začiatku sme boli s otcom hrdí na Normana, že nás zbavil nutnosti kupovať potraviny a variť, po šiestich mesiacoch bola však plechová príchuť jediné, na čo sme si vedeli spomenúť. Začal som v noci potajme jesť vločky so studeným mliekom namiesto letiskového jedla.

Myslel som si, že spása prišla v podobe ďalšieho kulinárskeho zázraku, tentoraz v Mount Temple, keď ohlásili koniec éry krabičkových obedov a nastal vek školských jedální. Predstavte si fanfáry na trúbkach a ovácie, takí vzrušení sme všetci boli. No tlieskal som len krátko. Školské obedy, vysvetlil nám riaditeľ, pán Medlycott, sa nebudú pripravovať v školskej jedálni, tá nebola dosť veľká. Namiesto toho budú prichádzať v dodávke v plechových krabičkách… zo skurveného dublinského letiska! Potom ich zohrejú, oznámil slávnostne, na 185 stupňov dvadsaťtri minút, v nových rúrach, ktoré zakúpila školská rada.

Nikdy dovtedy som nebol v lietadle, ale môj vzťah k lietaniu sa skončil. Letiskové jedlo na obed a letiskové jedlo na večeru, to bolo viac než rockový učeň zvládne. Neskôr tento učeň so svojou kapelou vzlietne do nebies, a na tých prvých letoch s Aer Lingus sa bude pozerať z okna a snažiť rozpoznať Cedarwood Road. Keď som konečne opustil toto malé mesto a tento malý ostrov a vzlietol nad jeho ploché polia, nad tie nudné predmestia, myseľ sa mi zaplnila spomienkami na telefónnu búdku na ulici, na tínedžerov s rozbitými fľaškami a zlomenými srdcami, sladkých i kyslých susedov, a na roztrasené konáre čerešne medzi naším domom číslo desať a domom Rowenovcov s číslom päť. V tej chvíli prišla letuška a položila priamo predo mňa jednu z tých plechových tácok.

5

Stories for Boys

There’s a picture book

With coloured photographs

Where there is no shame

There is no laugh

Sometimes I find it thrilling

That I can’t have what

I don’t know

Hello hello

Mal som jedenásť či dvanásť, keď som prvý raz čítal Boha múch? Príbeh Williama Goldinga je o skupine britských školákov, v mojom veku a trochu mladších, ktorí stroskotali na ostrove v Tichom oceáne pri evakuácii počas svetovej vojny. Je to príbeh o tom, ako strach jeden z druhého, alebo strach z iného v metafyzickom zmysle, môže utvárať našu predstavivosť a pokrútiť naše myslenie. Je to príbeh o konci nevinnosti, ktorý dodnes ovplyvňuje to, ako myslím a píšem. A je to príbeh, ktorý načrtne prvý album U2, Boy (Chlapec) vrátane obalu a poslednej piesne Shadows and Tall Trees (Tiene a vysoké stromy), ktorá si vypožičala názov zo siedmej kapitoly knihy:

Who is it now? Who calls me inside?

Are the leaves on the trees a cover or disguise?

I walk the street rain tragicomedy

I’ll walk home again to the street melody.

Keď som jedného večera kráčal po Cedarwood Road, sledoval som, ako pouličné svetlá zmenšujú a zasa zväčšujú môj tieň, a všimol som si, že telefónne stĺpy tvoria strohé siluety, ktoré vyzerajú ako zošúverené ihličnany. Zdalo sa, že ľudia za dverami krémovo zelených telefónnych búdok nám dávajú znamenie, že niekde mimo týchto lacno postavaných a skromne zariadených domov z päťdesiatych a šesťdesiatych rokov existuje aj iný svet, hodný objavovania. Na našej ulici nebolo veľa stromov, ale pamätám si jednu čerešňu, ktorá ako zázrakom vyrástla zo sivého betónu pred číslom päť, crescendo telových odtieňov, ružových a krásnych. Ženských. Na začiatku leta padal z jej konárov akýsi luxus, ktorý vniesol vôňu do inak skromných životov rodiny Rowenovcov, ktorí tam bývali. Ten strom pôsobil zároveň sexuálne i duchovne, a hoci to nedávalo zmysel, všetky zmysly pri ňom ožili. Každému obyvateľovi predmestia, ktorý okolo neho prešiel, pripomenul, že stále existuje možnosť života v intenzívnych farbách.

apokalypsa s rowenovcami

S Derekom Rowenom, inak zvaným Guggi, som bol najlepší kamarát, odkedy som mal tri a on štyri roky, napriek jeho tvrdeniu, že sa so mnou skamarátil len preto, že sme mali v zadnej záhrade hojdačku.

Guggi nedal len mne meno Bono, každému zo svojej rodiny dal nové surreálne mená. Napríklad Pískajúci Clive staršiemu bratovi. Alebo Silák z Arranu mladšiemu a Delaney s plnými gaťami ešte mladšiemu. A Glennich Carmichael prvej sestre.

Malá Biddy jednosmerka, tak nazval druhú sestru, potom bol brat Hawkeye a nakoniec najmladší brat Radar, ktorý sa neskôr objavil aj na obale našich prvých albumov Boy a War. Mal ešte jednu sestru, ktorá sa narodila tesne predtým, ako odišiel z domu, takže tú volal jej vlastným menom, Miriam.

Meno Bono nie je jediné, ktoré mi v tých rokoch Guggi dal. Mal som mnohé, každé bizarnejšie než to predtým. Mená, ktoré sme si navzájom dávali, neboli len na to, aby sme sa rozosmievali, ale aj na to, aby osvetlili niečo z toho, kým sme boli. Niečo, čo sa nezmestilo do mien, ktoré nám dala pri narodení rodina, prv než poznala našu osobnosť. Mená mali opísať tvar nášho ducha rovnako ako telesné charakteristiky. Bono bola skratka pre Bono Vox z O’Connell Street, ale malý Guggi nebol žiadny latinský učenec. Silný hlas bol náhodný preklad. Bonavox bol názov dublinského obchodu s načúvacími pomôckami. Páčil sa mu zvuk, ktorý to meno robilo v ústach. Bono Vox z O’Connell Street sa postupne skrátilo na Bonmarie a nakoniec na Bono. Predtým som bol Steinvich von Heischen a bol som vďačný, že táto fáza už pominula. Chlapca z čísla 5 som volal Guggi, pretože tak vyzerala jeho hlava, keď som sa ju pokúsil vyjadriť zvukom. Zvukový obraz. Povedzte Guggi a pozrite sa naňho a uvidíte, o čom hovorím. Možno.

Rowenovci, tri sestry a sedem bratov, žili päť vchodov od nás, ale ich dom ste takmer nevideli pre všetky tie autá z druhej ruky, ktoré ho obkolesovali. Robbie, Guggiho otec, bol horlivo nábožný muž, ktorý bol pripravený, keby odrazu nastal koniec sveta. Pán Rowen trávil väčšinu piatkov čítaním malých inzerátov v Evening Herald, hľadal v nich veci, ktoré by sa mohli hodiť pri blížiacej sa apokalypse. Ako napríklad päťsto pneumatík. Alebo Oldsmobile 1957. Alebo záhrada plná sliepok a moriek. Samozrejme, živých, nie zmrazených, na predaj a jedenie.

Niekedy som šiel do Mount Temple na bicykli s Trevorom Rowenom, Silákom z Arranu, neskôr skráteného len na Silák. Bol to astmatik, ktorému sipenie a adenoidný hlas zaručili u dievčat nevídanú obľubu. Bola to skutočne zlatá duša, ktorá bola pre vlastnú ochranu schopná drsného humoru a zlomyseľnej srandy. Keďže bol čistotný a poriadkumilovný, na cestu do školy sa každý deň pripravoval tým, že niekoľko minút hľadel do zrkadla v predsieni a kontroloval, či je jeho výzor v poriadku, či má rifle zastrčené do ponožiek a popolavé kadere ulízané do ofiny. Neskôr hral na basu v kapele Virgin Prunes ako praveký človek vypustený z jaskyne.

Andrew Rowen sa nakoniec ocitol v troch pesničkách U2, Running to Stand Still, Bad a Raised by Wolves. Andy, ktorý získal prezývku Delaney s plnými gaťami v dvoch rokoch po nemilej príhode s plienkou, bol známy svojou takmer fotografickou pamäťou. Mal asi najvyššie IQ zo všetkých detí na našej ulici, niekedy sa zdalo, že si zapamätal celú Encyklopédiu Britannicu. Pamätal si svoje druhé narodeniny. Pamätal si veľa vecí, ktoré by radšej zabudol. Jeho obľúbenou zábavou na večierkoch bolo odpovedať na obskúrne otázky o čomkoľvek.

Jedného dňa, práve som si robil domácu úlohu v detskej izbe na Cedarwood Road, som vyzrel z okna a zbadal Plné gate, ako sa vozí na jednokolesovom bicykli a hrá pritom na trúbku.

Popri apokalyptickom nastavení mysle mal Robbie Rowen aj úžasný zmysel pre dobrodružstvo a často ma so svojimi deťmi bral na miesta, kam by som sa inak nikdy nedostal. Vzal nás na prímestské cesty za dublinským letiskom, kde sme v auguste zbierali černice. Alebo na maličkú opustenú pláž, plaviť sa na nafukovacích pltiach. Naučil ma jazdiť na motorke, v ôsmich ma posadil na moped a v desiatich na Hondu 50. A naučil ma predávať.

Často hovorím, že pochádzam z dlhého radu obchodných cestujúcich z maminej strany, a stále považujem to, čo robím, za predaj. Predávam nápady, predávam pesničky a občas predávam tovar. S tovarom som začal, keď Robbie Rowen vo februári 1972 kúpil krabicu nepredaných kalendárov. Tisíc kalendárov na rok 1972, ktoré kúpil za facku, nečudo, keďže sme boli už dva mesiace v novom roku.

S Guggim sme chodili od dverí k dverám v našom okolí a snažili sa predať tieto kalendáre s ich „profesionálnymi fotkami“. Keď sa nás spýtali, či nie je skoro predávať kalendáre na budúci rok, odpovedali sme, nie, nie je, predávame totiž tohtoročné.

„Ale, pani Byrnová, tých prvých pár mesiacov predsa aj tak nepotrebujete!“

evanjelium podľa guggiho

Guggi ma naučil dve veci, ktoré zmenili smerovanie môjho života.

1. Bol to jeho nápad, deliť všetko päťdesiat na päťdesiat. Ak mal päťdesiat pencí, ja som mal dvadsaťpäť. To isté platilo, keď sme boli vo väčšej skupine, o všetko sme sa so všetkými delili. Takto vnímal svet.

2. Guggi ma priviedol k predstave, že Boh sa môže zaujímať o každý detail našich životov, k predstave, ktorá mi pomôže prekonať chlapčenstvo. Aj mužný vek. (Dnes si uvedomujem, že predstava, že existuje Boh, je pre veľa ľudí absurdná. O to viac, že taká všemohúca bytosť, ak by existovala, by sa mohla zaujímať o problémy s dospievaním nejakého chlapca.)

Keď mi Guggi povie o Robbieho náhlych zmenách nálad a úzkosti, ktorú cítili, keď sa mu museli vyhýbať, zdá sa mi neuveriteľné, že jeho vlastný duševný život to prežil. Hoci hovoril veľa o nebi, zdalo sa, že žije v neustálom pekle. Jeho mama, Winnie, bola jeho strážnym anjelom.

„už si spasený?“

V niektoré nedele ma Guggi bral do kostola Merrion Hall na cirkevné stretnutia, v ktorých veriaci vo vytržení nechali cez seba prehovárať Ducha svätého. Rowenovci chodili na sabat do kostola trikrát, čomu som nikdy nerozumel, a večer chodili na miesto zvané Chlapčenské oddelenie v YMCA.

„Už si spasený?“

Mama sa smiala, keď som po prvom takomto večeri prišiel domov. Dobre poznala toto Chlapčenské oddelenie a ich spôsob náboru nových veriacich. Keď som však počúval rečníkov na týchto stretnutiach, ešte viac ma priťahoval Boh z Písma, z ktorého čítali. Nebol som si istý, či som zažil jeho prítomnosť v našom roztomilom malom Kostole sv. Canice. No možno som len bol roztržitý, lebo som chvíľu chodil s kazateľovou krásnou dcérou. Mal som predstavu boha, ale bola neúplná a beztvará, takže keď som začal odhaľovať stopy božej prítomnosti, fascinovalo ma to. Biblia ma uchvátila. Slová vystupovali zo stránky a sledovali ma domov. V gotickom Písme Kráľa Jakuba som našiel viac než len poéziu.

Čoskoro som prišiel na chuť modernému prekladu, Biblii Dobrého slova, ktorú som objavil, keď som sprevádzal Guggiho na letnom kresťanskom tábore YMCA v Cricciethe, na polostrove Llyn v severnom Walese. Nikdy som nebol preč od rodiny. Nikdy som nebol mimo Írska. Nikdy som sa nestretol s takou náboženskou oddanosťou. Dokonca aj futbalové a hokejové družstvá tu mali biblické mená, mohli ste hrať za Efezanov alebo Galaťanov. Bolo to trochu šialené, ale aj dojímavé a presvedčivé. Vtiahla ma ich spolupatričnosť a dotklo sa ma ich kázanie.

Bol som vždy prvý, keď prišiel čas podísť k oltáru, keď nastala tá chvíľa „príďte k Ježišovi“. Stále som. Keby som bol teraz v kaviarni a niekto by povedal: „Postavte sa, ak ste pripravený venovať svoj život Ježišovi,“ som prvý na nohách. Bral som si so sebou Ježiša všade a stále to robím. Nikdy som Ježiša nevynechal ani z tých najbanálnejších a najsvetskejších činností v živote.

Keby som poznal ten citát, pripisovaný sv. Augustínovi, keď sa prihováral Pánovi, „daj mi cudnosť a zdržanlivosť, ale nie hneď“, porozumel by som jej. Na výletoch do zahraničiach sme sa s Guggim delili o viac než len o záujem o Písmo. Boli sme zbláznení do dievčat a boli sme ochotní experimentovať s francúzskymi bozkmi s frajerkami starších chlapcov. Nič v zlom, ale bolo načase nájsť si vlastné frajerky. V Cricciethe mi padla do oka istá cnostná Mandy, nepochybne najkrajšie dievča v celom Walese. Akoby ju vyplavilo na pláž, taká krásna a úžasná bola v čiernych bikinách. Mal som trinásť, ona štrnásť. Tak veľmi som chcel mať šestnásť, aby ma nikdy neopustila. Keď nad tým teraz rozmýšľam, nakoniec to spravila celkom ľahko.

gangy zo severného dublinu

Nie som si istý, či by profesionálny psychológ súhlasil, ale niečo vo mne rozumie tomu, že pokiaľ sa nezmierime so svojimi najtraumatickejšími traumami, časť z nás zostáva vo veku, z ktorých pochádzajú. Preto som dlho zostal vo veku štrnástich rokov, keď som vstúpil do puberty a zomrela Iris.

Časť mňa je stále tým chlapcom s poďobanou tvárou. Videl som fotky mojej pehavej tváre pred tým, a bola akási otvorená a okrúhla. Nebojácna, čistá tvár. V štrnástich na tej uhrovitej tvári začal rásť nos. Spomínam si, ako som spozoroval uhol, ktorý zvieral s obvodom tváre. Našťastie, objavil sa aj iný uhol, ktorý to vyrovnal, moja brada. Mal som vyrážky, ale nie až tak veľa. Tvár sa mi zmenila, ale pohľad na svet mi zostal. Vyrážky začali rásť zvnútra.

S Guggim sme sa stali najlepšími kamarátmi z mnohých dôvodov, ale vzťah s našimi otcami musel byť na vrchole zoznamu. Synovia proti otcom, nič nové pod slnkom. Úzkosť sme prejavovali láskou k bitkám, bojovým umeniam, boxu, zápaseniu. Pravidelne sme zo seba vytrieskavali dušu. Nie je pravda, že svet pretvárame do tvaru našich bolestí? Guggi a ja sme nevedeli, že bojujeme s našimi otcami, ale našli sme si dosť náhradníkov, bol ich celý rad. Dospievaním sme sa doslova prebili.

Dá sa povedať, že naše priateľstvo spečatilo to, že doma sme sa cítili ako v exile. Časom sa naším pasom stalo umenie. Hudba.

Písali sme hlúpe pesničky a maľovali jeden druhého. Tieňovanie a detaily, ktoré Guggi vedel dosiahnuť obyčajnou modrou Biro ceruzkou, miatlo každého, kto jeho kresby videl, vrátane môjho tatka, ktorý miloval maľovanie vodovkami, najmä na čierno-biele fotografie.

Čelili sme svojim strachom. Naše strachy nás vrhali smerom k nebojácnosti, k hyperbole. Chceli sme založiť vlastnú krajinu, alebo aspoň mesto či mestečko. Alebo dedinu, alternatívnu komunitu, ktorú by sme volali Lypton Village. Mali sme svoj vlastný jazyk, vlastný surreálny zmysel pre humor. Boli sme dadaisti, skôr než sme o tomto hnutí počuli.

Unavení bojovaním päsťami sme s Guggim začali bojovať prstami, ja na pražci Normanovej gitary, on maľovaním a kreslením, obaja ukazujúc prstom na hlúposť sveta našich nepriateľov. Našou jedinou slabosťou bol úškrn nadradenosti. Smiali sme sa príliš nasilu.

Začal som si uvedomovať, že ľudí, ktorých potrebujete, máte vedľa seba, stačí ich uvidieť. Tým, že sme sa našli, sme s Guggim získali veľmi veľa, ale niečo nám chýbalo. Niekto.

pre teba som pán friday

In my imagination

There is just static and flow

No yes or no

Just stories for boys.

Na scénu vstupuje Fionán Hanvey zo Cedarwood Road 140, onedlho premenovaný na Gavin Friday. Pre teba pán Friday. Chalan, ktorý ukázal Guggimu a mne, ako vyzerá život umelca a aká je jeho cena, keď ho žijete nahlas.

Gavinova mama, pani Hanveyová, dovolila svojmu citlivému synovi, aby nás v pondelňajšie večery bral do ich „dobrej izby“ v dome číslo 140, kde sme si pozerali umenie Picassa a počúvali umenie Davida Bowieho a T. Rex. V roku 1975, rok pred nástupom punk rocku, pred vystrihaným rachotom The Jam a Sex Pistols, sme kreslili, skicovali a počúvali hudbu, ktorá nás fascinovala. Gavin bol pekný kučeravý chlapec, vyzeral ako Marc Bolan z T. Rex, krásna tvár s dokonale súmerným čelom a čeľusťou, pekne vykrojenými perami a – jeho vlastnými slovami – „s dokonalým nosom“.

Fionána som prvý raz stretol na Cedarwood Road. Mal sčesané vlasy a na rifliach farbou napísané ENO. Zdalo sa, že neustále myslí na Davida Bowieho a Marca Bolana. Bol viac cool než my. Guggi sa s ním skamarátil, lebo obaja sa snažili vyhýbať súdom svojich otcov, ale spoznali sme ho až na večierku v našom dome, kde sa aj s kamošmi Frankom Manganom a Damianom Kellym správali tak divoko, že sme ich museli vyhodiť.

Ešte predtým, pri flirtovaní s Ali a jej najlepšou kamarátkou Jackie Owenovou, títo chlapci zistili, že dievčatá zo štátnej školy boli v mnohých veciach bystrejšie a múdrejšie. Navyše boli „proťáčky“. Gavin, ktorý dovtedy s protestantmi príliš neprišiel do styku, bol z toho trochu nesvoj. No tento napodobňovateľ Bolana sa u mňa už silno zapísal. Od toho dňa ma vždy informoval, kde sa v hudobnom svete nachádzam, a nakoniec sám brázdil planétu U2 ako skutočný Tyrannosaurus rex.

Aj on bol, samozrejme, rockový učeň, no brzdila ho len jediná vec, tá istá, čo ho aj poháňala vpred: nevedel hrať na žiadny nástroj a jeho hlas znel väčšinou ako kvílenie. Nečudo, že hlas a osobnosť Johnnyho Rottena bola pre toľkých z nás kľúčová. Pistols robili hudbu na plné gule, pre pochodujúce armády, pripravené pustiť sa na bojisku do akéhokoľvek nepriateľa.

Spoločný zápas s našimi otcami bol jeden z ďalších dôvodov, prečo sme sa s Guggim v šestnástich stali s Gavinom Fridayom priateľmi na celý život.

V istom čase všetci otcovia odpovedali na meno Bob.

Pascal Robert, Gavinov tatko, bol jednou z najväčších prekážok na ceste jeho syna k slobode vyjadrenia. S dozadu ulízanými vlasmi Teddyho Boya a peknou tvárou, s rovnými líniami ako vytesanými do mramoru, trochu červenými a ružovými od primnohých pohárikov v krčme Ballymun House, to bola celkom zaujímavá postavička, ktorá vám stála v ceste.

„Dobrý deň, pán Hanvey,“ zdravili sme ho, keď zámerne prechádzal na druhú stranu cesty, aby sa vyhol svojmu synovi a jeho kamarátom v pomaľovaných bojových uniformách.

„Volajte ma Pascal,“ zakričal. „Pán je meno pre hlupáka.“

„Dobre, pán Hanvey.“

Popravde, Gavin mal iných nepriateľov: jeho zženštilý výzor, hoci ozdobený punkovým graffiti, provokoval vtedajších ukričaných náckov.

„Bodnem ťa do tváre,“ spomínam si na jednu parádnu repliku, ktorú som začul od niekoho, koho urazil Gavinov pekný zovňajšok. Kabelka Hanvey sa ešte nepriznal k tomu, že je gej, ale krupobitie úderov a urážok prezradilo o ľuďoch, ktorí sa mu postavili do cesty, a o ich vlastných sexuálnych nočných morách viac, než o samotnom Gavinovi. Možno bolo na Gavinovi niečo vzdorovité, čo ich provokovalo. Tento chlapec bol hrdý na to, že prežil niekoľko pokusov o krádež svojej nevinnosti. „Temnota sa zoskupuje okolo svetla.“

Gavin sa stane kľúčovým hráčom v budúcom kreatívnom živote U2, pri tvorbe našich nahrávok i v prevedení našich koncertov.

Rock’n’roll je zvuk odplaty, o tom niet pochýb.

Keď sa pozerám späť, vidím ho po celej Cedarwood Road.

V dome číslo 1 žil Anthony Murphy, zvaný Pod, jemný a zároveň drsný chalan, ktorý si vždy stál za svojím, a onedlho sa posadil za vojnové bubny, ktoré Gavin a Guggi potrebovali, keď prichádzala ich kapela, spolu s Reggiem Manuelom z neďalekej Ballymun Avenue, ktorý sa stal ich manažérom.

V tejto komunite sa zrodili dve hudobné skupiny: Virgin Prunes s Guggim, jeho bratom Silákom, s Gavinom a Edgeovým starším bratom, Dikom. A U2.

Dve hudobné skupiny, ktoré boli svojím obráteným obrazom. Kým oni rozpútali peklo, my sme sa snažili prekopať do neba.

Toto boli rodiny, ktoré sme si vybrali, nie tie, do ktorých sme sa narodili. Je to takmer klišé, ale keby sme s Guggim nenašli tento druhý život, ktovie kam by nás útek od rodiny doviedol. Asi by to bol celkom iný tanec.

6

Song for Someone

You got a face not spoiled by beauty

I have some scars from where I’ve been

You’ve got eyes that can see right through me

You’re not afraid of anything they’ve seen.

Na pozemku bývalých internátnych škôl Mountjoy a Marine leží naša škola s budovami z červenej tehly a s vežou s hodinami, ktorú preslávila kniha Christophera Nolana Pod okom hodín. Štátna škola Mount Temple, jedna z prvých necirkevných koedukačných stredných škôl v Írsku.

Tvorí ju blok budov pre prírodné vedy, blok pre matematiku a malá budova pre domácu ekonomiku, ale centrum Mount Temple sa nachádza v prízemnej kvádrovej budove s tromi chodbami, zelenou, žltou a fialovou, ktoré uprostred križuje širšia chodba, známa ako promenáda. Práve tam som prvýkrát zbadal Adama Claytona, prvýkrát špehoval Larryho Mullena s jeho krásnou frajerkou Ann Achesonovou, a tam som sa prvý raz zoči-voči stretol s Davidom Evansom, ktorého vtedy ešte nikto nevolal Edge.

September 1973. Začínam si uvedomovať, že život romantika môže byť niekedy pre srdce mätúci. Mám dôkaz, čítam Shakespearove Sonety. Jednu vec viem však isto: napriek všetkým hormónom a tínedžerskej úzkosti, dievčatá sú zaujímavejšie než chlapci, intelektuálne, telesne i duchovne. Som nimi úplne unesený a rozhodnem sa, že nebudem len očarený, ale skúsim ich aj ja očariť. Hneď prvý týždeň po návrate z prázdnin si všimnem dve pekné prváčky, uberajúce sa do triedy. Vrhnem sa im do cesty.

„Neviete, ako sa dostanem do prírodovedného labáku?“

„Nie, sme prváčky, práve sme sem prišli. Nie si ty druhák?“

„Stratil som sa,“ odpovedám. „Asi budem vždy stratený.“

Dievčatá sa zasmejú tým spôsobom, akým sa dievčatá smejú na trápnych chlapcoch, ktorí im hovoria hlúposti, a odídu. Nepripúšťam si ich nezáujem a namiesto toho premýšľam, či bola medzi mnou a tou blondínou nejaká chémia. Možno nie. A jej kamoška? Určite nie. A čo jej kamarátka s čiernymi kučerami, oranžovým svetrom, ktorý jej určite uplietla mama, károvanou sukňou a wellingtonkami? Kto sa tak oblieka!

Nie je plachá, ale zdá sa, že vyžaduje, aby si ju nikto nevšímal, mňa nevynímajúc. Je to prvý raz, čo mi zrak spočinie na Alison Stewartovej, no v tej chvíli netuším, že ja som jej padol do oka už dávno, že kamarátka Sharon ju na to rok pripravovala a tvrdila jej, že my dvaja sme si súdení.

Pri tom prvom stretnutí tomu nič nenaznačuje, ale niečo ma upúta. Jej hnedé oči ma niekam prenesú, farba jej pokožky odkazuje na odľahlejšie miesta, než ponúka tradičné španielske vysvetlenie „tmavá Írka“. A pôsobí ako inťoška. Takéto knihomoľky sa mi páčia. Dievčatá, ktoré vyzerajú, že si robia úlohy, a v prekúrenej knižnici objavia na pokožke lesklé kvapky potu. Dievčatá, ktoré vyzerajú, že by spravili aj moje úlohy.

Pár semestrov to trvalo, ale nakoniec som Alison, ktorá mala radšej, keď ju volali Ali, zavolal do mládežníckeho klubu v našej farnosti sv. Canice. Piatkové večery sme volali Sieť, a presne tým boli, rodovo spravodlivou pascou, kde boli na lov koristi rovnako pripravené dievčatá ako chlapci. Volali sme to sieť i preto, že sme kostolnú halu pokryli veľkými sieťami a osvetlili jedinou červenou žiarovkou. Navrhol som motto: „Nechaj sa chytiť v sieti.“ (Ja viem, trápne.)

Onedlho nato, v iný piatkový večer, pod betónovou strieškou na školskom ihrisku, som prvýkrát pobozkal Alison Stewartovú. Čistá radosť. I keď to bolo trochu ťarbavé. Bozkávanie sme nemali v rozvrhu, ale mal som pocit, že ak si nájdete správneho komplica, dá sa v tom zlepšovať. Alison mi jemne naznačila, že by sme na tom mohli popracovať.

Prešlo iba niekoľko mesiacov od smrti Iris, a nemal som ani tušenia, že jej odchod ma ponechá v rukách ďalšieho duchovného sprievodcu, dokonalej duše, ktorá z mojich nedokonalostí spraví moje prednosti. Atóm sa rozbil, sila sa uvoľnila, ale v tej chvíli vedľa bicyklovej garáže sa zdalo, že okolie západného Finglasu sa v ničom nezmenilo. Ani Alison Stewartová sa nezmenila.

Nezačali sme spolu chodiť.

Nahováral som si, že sa musím dostať z rozchodu s rektorovou dcérou. A vlastne som chodil s Cheryl.

A páčila sa mi Wendy a Pamela. A Susan.

Čo bolo za tým? Smrť mojej mamy, udalosť, ktorú som si nepripúšťal. Srdce sa mi rozbilo na kúsky a po mesiacoch smútku konečne začínalo zaspávať. Nechcel som, aby ho niekto zobudil.