Život svatých

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Leigh Bardugo

Život svatých – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno těm, kdo si udržují víru v příběhy

SANKTA
MARGARETA

Čas od času se v Ketterdamu přihodí, že se v kanálu usadí démon, a tentokrát se to stalo pod mostem v Zahradní čtvrti. Bylo to odporné stvoření s drápy, bílým šupinatým hřbetem a dlouhým rudým jazykem.

Den co den přecházely po mostě děti do školy a pak se zase vracely nazpět domů, chodily ve dvojstupech, bok po boku. Netušily, že se ve městě usídlil démon, a tak se smály a zpívaly a nedělaly si starosti s tím, jakou pozornost přilákají.

Jednoho dne cestou do školy, jen co děti sešly z mostu na dlažební kostky, zaslechly sladký šepot: „Jorgy, Jorgy, ty budeš první.“

Mezi dětmi byl vážně malý chlapec toho jména. Ostatní si ho dobírali, když slyšeli to monotónní šeptání, ale nikdo si z toho moc nedělal. Ten hlas špital celý den, táhl se za nimi při vyučování i při hrách: „Jorgy, Jorgy, ty budeš první.“ Ale nestalo se nic, a tak se děti ve dvou srovnaných řadách vydaly zase domů a cestou přes most výskaly a hihňaly se.

Přešly na druhou stranu, a Jorgy nikde.

„Byl přímo tady!“ volala Maria, která šla vedle nebohého chlapce.

Děti se rozběhly domů a vše vypověděly matkám a otcům, ale nikdo nedbal, když líčily ten šeptající hlas. Rodiny se daly do pátrání, sjezdily v loďkách kanál nahoru dolů, ale po Jorgym ani stopa. Lidé usoudili, že to má na svědomí nějaký šílenec nebo zločinec, a postavili hlídky po celé ulici.

Den nato cestou do školy se Maria bála přejít most. Vtom uslyšela hlas, který jí říkal: „Neboj se, vezmu tě za ruku a nikdo tě neodvede.“

Myslela si, že je to její kamarádka Anna, a tak se natáhla, aby ji chytila. Ale když děti došly na druhou stranu mostu, zjistila Maria, že má ruku prázdnou a Anna že zmizela. Děti se rozplakaly, volaly o pomoc a jejich učitelé a rodiče prohledali všechny ulice a vodní cesty. Anna nebyla k nalezení.

Děti znovu pověděly rodičům o tom šeptajícím hlase, ale všichni byli moc rozrušení a neposlouchali. Místo toho zdvojnásobili počet stráží.

Následující den šly děti do školy celé zaražené, tiskly se k sobě, zatímco přicházely k mostu. „Blíž, blíž,“ šeptal démon.

Ale z okna bytu nad klenotníkovým krámkem právě vyhlížela Margareta. Dole v obchůdku prodával její otec výběr nádherných šperků, mnohé z nich byly její výtvory. Měla oko na nejpropracovanější detaily a kameny, které vsazovala do svých děl, byly zářivější a jasnější, než by se kdo nadál.

Když onoho rána pracovala v políčku světla u okna, spatřila, jak démon vyrazil z kanálu jako pramínek kouře a uchvátil malou Mariu. Margareta se na tu odpornou stvůru rozkřikla, bez rozmýšlení popadla do ruky safír a mrštila jím po netvorovi.

Kámen, řítící se vzduchem, zachytil a držel světlo, třpytil se jako padající hvězda. Démona to uchvátilo. Odhodil svou kořist a skočil do kanálu za krásným drahokamem. Maria dopadla na dlažební kostky, narazila si zadek a odřela koleno, ale vyskočila a pospíchala do školy spolu s ostatními, živá a zdravá, vděčná, že byla ušetřena.

Margareta se pokoušela přátelům a sousedům vylíčit, co viděla. Poslouchali pozorně, protože to byla praktická dívka, na fantazírování ji nikdy neužilo. A přece jejímu divnému příběhu nikdo nevěřil. Shodli se na tom, že ji musela přepadnout horkost, a poradili jí, aby si šla domů lehnout.

Margareta poslechla, šla do svého pokoje, tam se posadila za stůl a ostražitě sledovala most. Hned druhý den ráno, když se netvor pokusil Mariu zase uchvátit, hodila Margareta do kanálu velký smaragdový přívěsek. Démon odhodil dívku do dveří nejbližšího domu a vrhl se do vody pro šperk.

Teď už Margareta věděla, že to tak nesmí jít dál. Jednoho dne se opozdí, a démon si vezme další dítě. A tak začala vymýšlet, jak problém vyřešit. Celou noc pracovala na výjimečném šperku, diamantové broži tak těžké, že ji stěží uzvedla. Za svítání použila kladku a naviják, vytáhla brož ze svého stolu a z okna ven. Šperk visel nad kanálem a napínal provaz. Dole v krámku se otcovi zákazníci divili zvukům vycházejícím seshora, ale vzhledem k tomu, že mizely děti, měli všichni plnou hlavu jiných starostí.

Tentokrát, když se děti blížily k mostu, byla Margareta připravená. Sotva démon vyskočil, uvolnila provaz a brož s mohutným šplouchnutím přistála v kanálu. Ale i ten krátký záblesk démonovi stačil, aby se v něm roznítila dychtivost.

Vrhl se do temných vod, veškeré myšlenky na hltání dětí ho opustily, natahoval pařáty po diamantu na dně kanálu. Ale brož byla příliš těžká, nešla zvednout. Každý, kdo by měl jen kousek zdravého rozumu v hlavě, by tam šperk nechal, ale démoni zdravý rozum nemají, jen lačnost. Viděl, jak se brož v pádu blýskala, a myslel jen na to, že obří kámen je krásnější než všechny, které dosud spatřil, a že ho potřebuje.

Démon zahynul, když se snažil brož získat, a jeho utopené tělo vyplulo na hladinu kanálu. Obchodní rada ho nechala stáhnout z kůže a použila ji jako oltářní přehoz v Barterovém kostele.

Říká se, že o mnoho let později, když nastalo veliké sucho a kanály vyschly, objevily se na dně jednoho z nich drahokamy a mezi nimi brož tak těžká, že ji nikdo nedokázal zvednout. Pod nimi se pak nalezla hromádka dětských kostí.

Každý rok se podél kanálu zapalují lucerny a pronášejí se modlitby na počest Margarety, svaté patronky zlodějů a ztracených dětí.

SANKTA
ANASTAZIA

Anastazia byla zbožná dívka, která žila ve vesnici Tsemna. Byla to vyhlášená krasavice, vlasy měla jasně rudé jako louku svěžích vlčích máků, zelené oči jí zářily jako naleštěné sklo. O tom si vesničané povídali, když ji viděli na trhu, špitali si, jaká je to škoda, že Anastazia věčně jen v kostele rozsvěcí svíce za svou mrtvou matku a opatruje starého nemocného otce v jejich bídném malém domku. Taková dívka by se měla předvádět a oslavovat, tvrdili, a předvídali, že předčasně zestárne.

Ale nálada na klevety je přešla, jakmile Tsemnu zasáhla zhoubná nákaza. Neměli už sílu chodit na trh, dokonce ani do kostela, leželi v horečkách v postelích. Žádné jídlo jim nebylo po chuti, a i když byli krmeni násilím, chřadli a nakonec umřeli.

Anastazia neonemocněla. Její otec měl strach, že ji sousedé označí za čarodějnici, a tak dceru držel v domě, skrýval její kypré údy a růžové tvářičky. Jednoho rána však nevstal z postele, nepojedl maso, chleba ani nic z lahůdek, které mu Anastazia připravila.

Jak tak klečela u postele a modlila se k svatým za to, aby otce ušetřili, promluvil k ní jakýsi hlas. Anastazia se zvedla a už věděla, co má dělat. Našla matčin nejostřejší nůž, udělala si dlouhý tenký řez na paži a naplnila talíř vlastní krví. Zvedla ho otci ke rtům a pobídla ho, aby pil.

„Co je to za lahodnou vůni?“ zvolal otec. „Voní to jako koroptvička s křupavou kůžičkou a horké kořeněné víno.“

Lačně vypil dceřinu krev, tváře mu zanedlouho zčervenaly a nemoc ho opustila. Jeden sluha viděl, co se stalo, a zpráva o hojivých schopnostech Anastaziiny krve se zanedlouho roznesla mezi lidem.

Vesničané začali přicházet do domku, po nich lidé z okolních vesnic. Anastaziin otec dívku prosil, aby měla rozum a zavřela dveře na petlici, ale ona nechtěla nikoho odbýt. Její krev se sbírala do malých misek – ze zápěstí, z paží, z kotníků – a rozdávala nemocným, ti ji pili a uzdravovali se. Jakmile se Anastazia dozvěděla, že někteří lidé jsou moc slabí na to, aby přišli a poprosili o její krev, požádala o vozík a nechala se odvézt do kraje, putovala od vesnice k vesnici, na statky a do městeček. Síly ji opouštěly víc a víc, až nakonec v Arkesku vykapaly do nastaveného šálku poslední kapky její krve a Anastaziino tělo se proměnilo v prázdnou skořápku, která odlétla po větru.

Sankta Anastazia je známa jako svatá patronka nemocných a každý rok je oslavována malými miskami červeného vína.

SANKT CHO
A SANKTA NEYAR

Před dávnými časy, před vládou tabanských královen panoval v Šu Hanu krutý a neschopný král. Vedl četné války, po nichž prořídly řady jeho vojáků a země zůstala zranitelná, odvést na frontu už nebylo koho. Král svolal své rádce, ale nemohli dělat nic než se chystat na nájezd nepřítele.

Ve stínu paláce žil hodinář jménem Cho a ten přísahal, že nasadí veškeré své síly na pomoc království. Pracoval po celou noc, spojoval kosti s kovem, napínal šlachy kolem ozubených koleček. Ráno před ním stanul v pozoru celý prapor hodinových vojáčků ve vyrovnaných řadách, boty a knoflíky se jim jen leskly. Jakmile nepřítel zaútočil na hlavní město, pustil se hodinový prapor do bitvy. Tito vojáci se nikdy neunavili, nikdy nedostali hlad, žádné zranění je nezastavilo. Bili se dál a dál, dokud nezahynul poslední z nepřátelských vojáků.

Ale král je neodvolal. Poslal prapor zabrat území, na které neměl žádný nárok, a hodinovým vojákům nařídil, že kdyby tamní obyvatelé protestovali, mají odpor potlačit. Prapor se dal na pochod, vraždil všechny, kdo si dovolili vzdorovat, na králův rozkaz pustošil města. Vojáci táhli dál a dál, až se jim oblečení rozedralo a boty rozpadly, a přece se nezastavili.

Nakonec i samotného krále dobývání unavilo a nařídil hodinovým vojákům zastavit. Jenže ti neposlechli. Snad jim hodinář nevyrobil uši tak pečlivě, aby slyšely královy rozkazy. A možná vojáci prostě nedbali, možná se v nich kolečka točila hladčeji, když jim zoubky smáčela krev. Nebo se prostě zastavit nemohli. Byli vyrobeni proto, aby ničili, a nemohli si pomoci, museli to dělat.