Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Elle Kennedy: Zmetek

Vydání první

Copyright © 2022. MISFIT by Elle Kennedy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2023 jako svou 2599. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Misfit vydaného v roce 2022

Český překlad © 2023 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Design © Murphy Rae, www.murphyrae.com

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-2075-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-2076-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2023

Elle Kennedy

ZMETEK

Prep (1)

1. kapitola

RJ

„Najez se, kamaráde. Budu se vdávat.“

To byla první mámina slova, když jsem dneska ráno přišel do kuchyně. Jindy bych začal uvažovat, jestli se mi to jenom nezdá. Že moje máma ve skutečnosti u sporáku nesmaží lívance a jen tak mimochodem se nezmiňuje o svým neplánovaným manželství. Určitě se muselo jednat o takovej ten divnej sen, v kterým nic nedává smysl.

Jenže ne, byl jsem vzhůru. Vzhůru a očividně jsem zabředl do máminy krize středního věku. Vím, že několik měsíců chodila s nějakým týpkem, moc jsem nad tím ale nepřemýšlel. Mámě vztahy nikdy nevydržely.

A teď, ani ne o osm hodin později, se dusím ve špatně padnoucím obleku, rýpu se v lososu a sedím vedle podobně zaraženýho cizího kluka, z kterýho je ode dneška můj nevlastní bratr.

Mezitím se naši domněle dospělí rodiče na parketu osahávají. Připadám si jako v noční můře ve stylu eroticky laděnýho R&B klipu z devadesátek.

Se z toho poseru.

„Asi byla ta ryba zkažená, nebo co,“ ozve se Fennelly vedle mě. Je trochu zelenej. „Protože začínám mít pocit, jako by mi něco vlezlo do břicha a chcíplo tam.“

Nebo za to může fakt, že se tu musíme dívat, jak mi jeho táta osahává mámu v sále plným číšníků, co tu makají za minimální mzdu, a na to, že tu trpí tohle divadlo, nedostávají dost dýšek.

„Až přijde apokalypsa,“ zamumlám pomalu a zmučeně, „a nějakej týpek s pálkou se mě zeptá, jestli mám pro svýho stvořitele poslední slova, povím mu, že jsem se díval do tváře temnotě a strach nade mnou nemá moc.“

Fenn se zazubí a kopne do sebe další sklenku šampaňskýho, jako by to do něj lili po litrech už odmala. Měli by mu sem natáhnout hadici. Nebo mu to píchnout rovnou do žíly.

Zatím jsem se nerozhodl, co si o něm mám myslet. Poprvý jsme se viděli před hodinou u oltáře, kdy jsme stáli každej na jedný straně a naši rodiče si ve skoro prázdný síni vyměňovali manželský sliby. Pořád se snažím v tomhle hezkým blonďákovi s obrysem placatky v kapse vyznat.

Jmenuje se Fennelly Bishop, dost pitomý jméno, ovšem já mám co mluvit. Stejně jako já se proti svýmu jménu vzbouřil a nechává si říkat Fenn. Mám takový tušení, že je sportovec nebo je ve sportu aspoň dobrej, protože je vysokej a jeho svaly nejsou z těch, co se dají vypracovat v posilce. Možná měl super drahýho osobního trenéra, namakanýho chlápka, kterej dochází do Fennova obřího baráku a nechává si platit dvě stě tisíc za to, že tohohle modrookýho zazobance udržuje ve špičkový kondici. Jsou bohatí, Fenn a jeho táta. Čpí to z nich. Je to poznat z toho, jak vystrkuje malíček a opírá se na židli s nohama od sebe, jako bysme tu všichni byli jenom proto, abysme mu my, venkovský balíci, sloužili a bavili ho svým nezvyklým nadáním.

„Až budu psát paměti,“ prohlásí a uvolní si uzel na kravatě, „budu na tenhle den vzpomínat jako na den, kdy jsem se dozvěděl, co je opak porna.“

Tiše se uchechtnu. Týpek je vtipnej, to mu musím nechat.

Fennovi stačí jenom lehce nadzvednout prázdnou sklenku a už k němu přiskočí a dolije mu některej z půl tuctu číšníků ve smokinzích, který vyčkávají ve stínech tohohle tanečního sálu nóbl společenskýho klubu. Je to takovej ten podnik, kde příbory jsou z pravýho stříbra. Někdo k nám dojde a chce Fennovi dolít, ten mu ale sebere celou flašku. Přemejšlím, jestli cestou ven budu muset projít detektorem kovů. Společenskej klub se nachází v Greenwichi, očividně nedaleko od Davidova baráku, nebo spíš paláce – aspoň to se domnívám čistě na základě výše členskýho poplatku v tomhle klubu. Tenhle svět má do předměstí obývanýho nižší střední třídou, kde jsme s mámou na opačný straně tohohle státu bydleli, hodně daleko.

„Ta holka tamhle? Kouká po tobě.“ Fenn kývne za moje rameno.

Nikdo o mně nemůže tvrdit, že jsem slušně vychovanej, proto se tím směrem rovnou podívám. Drobná brunetka v uniformě servírky se na mě stydlivě usměje a povytáhne jedno obočí.

Odvrátím se.

„Ne, dík,“ povím Fennovi.

„Já ti nevím, kámo.“ Fenn uznale přikývne. „Je docela hezká. Podle mě by si nikdo nevšiml, kdybys ji zatáhl třeba do přístřešku pro vozíky.“

Sex je to poslední, na co mám teď chuť. Potrvá týdny, než před očima přestanu vidět vertikální sex našich rodičů. Fennovi nejspíš můj výraz neunikne, protože se uchechtne a postrčí přede mě prázdnou sklenici.

„Ne.“ Zavrtí hlavou. „Teď na to není vhodná chvíle ani místo. Je to jako si ho vyhonit, když vím, že je táta hned za zdí. Ani se mi nepostaví. Není to v tu chvíli správný, že?“

Kluk je moc otevřenej.

„Mám ale štígro,“ dodá a pokrčí rameny. „Moc často doma nebejvá.“

Máma nám z tanečního parketu zamává. Sotva ji ovšem Fennův táta chytí za zadek v bílých saténových šatech, hned na naši existenci zapomene. Pořádně ji zmáčkne a mně se málem zvedne kýbl. Na měřítka svateb je tahle ještě z těch obyčejnějších. Je tu víc číšníků než hostů. Jenom my čtyři, vymóděný na tohle hezký malý cvičení v psychologický válce.

„Tohle je strašný,“ zasténám do sklenice. Ani nevím, co to piju. „Jako když se s rodičema díváš na erotickou scénu v bedně.“

„Ne. Je to jako dívat se s rodičema na jejich erotickou scénu.“ Na jednu stranu znechucenej, na druhou stranu podivně uchvácenej se Fenn nedokáže odvrátit. Spláchne tu představu lokem šampaňskýho.

„Stydím se za sebe a je mi ze sebe zle.“

Fenn se nade mnou slituje a podstrčí mi flašku. „Dej si, kámo. Nikdy není pozdě na to, aby člověk začal stres řešit nezdravým způsobem.“

Zvednu si láhev k puse. „Na zdraví.“

Na drahým šáňu je blbý to, že se pije rychle. Ani si pořádně nevšimnu, že Fenn vymění prázdnou flašku za novou. Naši rodiče po sobě na parketu ještě pořád jak ve zpomaleným filmu lezou do rytmu trapnejch retro vykopávek. A sadistickej DJ visí v mobilu na Twitteru a vůbec netuší, že tu trpíme.

„Je to divný, co?“ Fenn si právě z vyšívanýho látkovýho ubrousku skládá origami. „Kdyby ti dva teď umřeli. Třeba že by na ně spadl lustr, zatímco tu my dva sedíme. A z toho lustru by odlítl střep, kterej by mi rozřízl aortu a já bych tu krvácel, až bych upadl do kómatu – podle zákona bys musel rozhodnout, kdy mě odpojí od přístrojů.“

„Co to do prdele meleš?“

Týpek do sebe kopne flašku šampaňskýho a najednou si myslí, že je druhej Nietzsche.

„Jenom říkám, že je to obrovská zodpovědnost. Být rodina. Co o sobě vlastně víme?“ Odmlčí se a zkoumavě se na mě dívá tak dlouho, až se rozpačitě ošiju a odtáhnu. O opilcích se ví, že snadno vybuchnou. „Zapomněl jsem tvoje jméno,“ vyhrkne najednou udiveně. „Do prdele, já ho fakt zapomněl.“

To už se musím usmát.

„RJ,“ povím mu. Sálem se rozezní další ploužák. Kristepane, dost.

Nejradši bych tohohle DJe zavraždil.

Určitě to dělá naschvál.

„To je zkratka něčeho?“ zeptá se Fenn.

„Jako že si mí rodiče prostě vybrali oblíbený písmena abecedy, zatímco mě doktor držel nohama vzhůru?“

„Bylo to tak?“

„Ne. Je to zkratka pro Remington John.“ Vytáhnu si mobil, dlaní zastíním displej a v seznamu wi-fi najdu macbook. Klidně to považujte za zkušenej odhad, ale domnívám se, že signál pojmenovanej „Velmistr Gash“ patří tomu blbci se sluchátky, kterej tu má na starosti muziku.

„Remington John?“ Fenn si hlasitě odfrkne. „Jak nuzácký,“ podotkne. Zazobanej kretének v něm v tu chvíli vypluje na povrch.

Roztržitě si otevřu Spotify a pokusím se vzpomenout, o čem to mluvíme. „Táta měl v osmdesátkách slabost pro Davida Carradina. Nevím. Co za jméno je Fennelly? Je to jak ze Za zvuků hudby.“

Lhostejně pokrčí rameny. „Táta by ti na to nejspíš řekl, že je to starý rodinný jméno. Podle mě ho ale máma našla na blogu o miminách.“

Uprostřed zvlášť unylý verze „Wicked Game“ od Chrise Isaaka se najednou z reproduktorů ozve Weird Al.

DJ odhodí sluchátka a málem spadne ze stoličky, jak se snaží zjistit, proč najednou ztratil nad svojí aparaturou moc.

„Co se to tu sakra právě stalo?“ zeptá se Fenn a podívá se mi na mobil. „Tos udělal ty?“

Obrátím oči v sloup. „Kéž by. Jenom si tu čtu esemesky.“

Odpojím se z wi-fi a mobil schovám do kapsy. DJ tak může znovu získat kontrolu nad systémem. To už k nám dojdou máma s Davidem. Zpocení, usměvaví a bez sebemenších rozpaků ze svýho jednání.

„Čas rozkrojit dort, co myslíte?“ Máma se upřímně a radostně usmívá. Nalomí to můj zahořklej cynickej postoj k tomu spontánnímu zvratu v našich životech, kterýho se dopustila. Všimne si dvou prázdnejch flašek šampaňskýho a povytáhne mým směrem obočí.

Nenuceně pokrčím rameny. Ničeho nelituju. Jako, sakra, měli by nám tu rozdávat vicodin po tunách. Už jen to jejich číslo na parketu by si v ničem nezadalo s mučením jak od KGB.

„Měli jste pravdu.“ David, matčina nová mluvící šrajtofle, si převezme od svědomitýho číšníka sklenku skotský s ledem a napije se. „Měli jsme najmout spíš kapelu.“

„Ještě není pozdě přesunout tenhle mejdan do našeho tryskáče a zaletět do Vegas,“ ozve se Fenn trochu výsměšně.

Neunikne mi, že řekl „našeho“ tryskáče. Ne jen tak ledajakýho, ale našeho, takže Bishopovi vlastní osobní letadlo. Do prdele. Co je tohle za svět a jak jsem se v něm ocitnul?

Když Fenn zvedne prázdnou láhev a zakývá s ní, aby obsluze naznačil, že chce novou, jeho táta číšníka odežene. Fenn přimhouří oči. „Copak? To jako neslavíme?“

David střelí po synovi pohledem. „Podle mě jsi oslavoval víc než dost.“

„Odskočím si na dámy,“ ozve se máma. Přistoupí ke mně, aby mi oklepala smítka z klopy obleku, a lesklýma očima se na mě dívá trochu dýl, než by bylo nutný. Nesnáším, když se dojme. Není to můj styl. Zvlášť když musím snášet důsledky jejích aktuálních vrtochů. „Chovejte se tu zatím slušně, kluci moji.“

Ne. Nechci, aby o mně mluvila hromadně jako o „svých klucích“.

Po jejím odchodu tu David rozpačitě posedává, nejdřív se dívá na hodinky a pak na mobil. Rozhlídne se, jako by hledal něco, co by nutně vyžadovalo jeho pozornost, avšak nepoštěstí se mu. Musí tu s náma trčet, s dvěma rozčarovanýma klukama, co čekají, až odejde, aby do sebe mohli kopnout další flašku šáňa.

„Takže…“ Fakt neví, co dělat. Tohle je trapný pro nás všechny. „Vycházíte spolu? Seznámili jste se?“

„A vy dva jste se dost seznámili?“ odsekne Fenn.

Jed, kterej kape z jeho hlasu, mě málem překvapí. Posledních několik hodin se mi Fenn jevil jako pohodář a dobře se mi s ním kecalo. Možná si ale tuhle pohodářskou stránku a přátelský úsměvy schovává jenom pro jiný lidi, ne pro svýho fotra.

David si odkašle a upraví si knoflíky smokingu. „No, ano. Vím, že je to asi trochu náhlé –“

„Brutální průjem je náhlej,“ skočí mu Fenn do řeči. Z jeho světle modrých očí sálá mráz. „Měl jsi čas objednat kytky. Takže jsi měl čas dostat rozum.“ Střelí po mně pohledem. „Bez urážky.“

Pokrčím rameny. Tak hele, kámo, já jenom zpovzdálí přihlížím tomuhle tornádu.

„Podívej, Fennelly, chápu –“

„Jsem tu, jasný?“ Fenn mluví s tátou lhostejně a s prázdným výrazem. Připadá mi, jako bych se pletl do něčeho, co je jenom mezi nima. „Budeme předstírat, že celá tahle záležitost není důsledkem tvýho zkurvenýho sobectví.“

Davidovi ztuhnou všechny svaly v obličeji. Fascinuje mě, jak jsou si se synem podobní. Jsou stejně stavění, se stejnýma ledově modrýma očima a pískově blond vlasy. A David je jedním z těch, co nestárnou. Klidně by ho někdo mohl považovat za Fennova staršího bráchu. Stejně jako moji mámu s jejíma dlouhýma černýma vlasama a dokonalou pletí lidi považujou za moji starší ségru.

„Fennelly.“ David si povzdechne. „Mohl by ses snažit? Aspoň trochu? Pár hodin?“

Fenn si vytáhne mobil, aby si přečetl textovky. „Fajn.“

David stočí pozornost ke mně. Nevím, jestli u mě hledá soucit nebo solidaritu, ale když mu ani jedno z toho nenabídnu, zatne zuby a odejde, aby zkontroloval dort.

Zatím nevím, co si o Davidu Bishopovi myslet. Na první dojem nezačal zrovna extra skvěle. Ještě před několika hodinama jsem si o něm myslel, že není nic moc. Byl to jenom další týpek, s kterým se máma schází a kterýho nikdy nepoznám. Než mi máma vrazila do ruky drahý manžetový knoflíčky, neměl jsem jedinej důvod věřit, že se tenhle chlápek jakkoli liší od zástupu ostatních, s kterýma máma navázala krátký a vášnivý vztahy a kteří stejně rychle upadli v zapomnění. Už dávno jsem se přestal snažit je líp poznat nebo si aspoň zapamatovat jejich jména.

„Sorry,“ poví mi Fenn. „Tohle bylo asi dost trapný.“

Asi? Hlasitě si odfrknu. „Takže jste si blízcí.“

„Kámo, nic neřekne líp, že zapomněl na moji existenci, než že mi ve čtyři odpoledne poslal letadlo na svatbu, co se konala v šest. Krejčí mi zkracoval kalhoty v deseti kilometrech nad zemí.“

„Drsný.“ Vydechl jsem. „Zeptal bych se, jaký záměry má tvůj táta s mojí mámou, ale asi můžeme přejít rovnou k chceš horní, nebo dolní palandu?“

„Do prdele.“ Znechucením začne nasucho dávit. „Zrovna jsem si uvědomil, že tvoje máma byla nejspíš v tom letadle jako letuška. Vyhonil jsem si v tý samý koupelně, kde si to spolu předtím dost pravděpodobně rozdali.“

„Ježíši, Bishope, nech si svoje traumata pro sebe, jo?“

Po týhle svatbě budu potřebovat terapii.

Fenn se napije z placatky. „A co ty?“

„Co já?“

„Co tě baví? Co děláš, když tě zrovna nikdo neunáší na svatby, páč nevěstinka je v jináči?“

„Tohle neříkej ani ve srandě.“ Jestli mi máma řekne, že je v tom, sednu na první vlak na západ.

Zajdou k nám číšníci, aby připravili stoly. Otevřou láhev sladce vonícího dezertního vína, který Fenn okamžitě ochutná.

„Jdeš do čtvrťáku, co?“ nedá se odbýt. „Kam chodíš do školy?“

To je trochu složitější. „Technicky vzato nechodím.“

„Do prdele, že ty seš jeden z těch, co se učí doma.“ Odtáhne se ode mě, jako by si právě vzpomněl, že jsme dneska pili ze stejný flašky. „Seš očkovanej, že jo?“

„Minulý pololetí jsem chodil na veřejnou školu ve Windsoru. Navrhli mi ale, že bych si měl začít užívat prázdniny o něco dřív.“

„Vyrazili tě.“ Pronese to docela uznale. „Zasloužil sis to?“

„To záleží na úhlu pohledu.“ Ředitelka mi šla od prvního dne po krku. Stačil jí jeden pohled na moje záznamy a udělala si na mě názor. Ne že bych se ho snažil změnit.

„Cos provedl?“

„Kámoš Derek šlohnul během požárního cvičení jednomu z učitelů káru.“

Fenn se usměje. „Dost dobrý.“

„Jeli jsme se projet. Zastavili nás až poldové, když u Taco Bell postavili zátarasy.“

„Mířili na vás pistolemi?“

„Rozhodili zastavovací pásy. Derek se jim skoro vyhnul, ale stejně jsme píchli.“

„Koukám, že na předměstí to umíte rozjet.“

Taky je to kompletně celý vymyšlená hovadina.

Žádnýho kluka jménem Derek neznám.

Nevěřím ale nikomu, kdo mě chce poznat, a takovouhle munici jen tak někomu nedám. Oddací list rodičů z nás nedělá spojence.

Když se máma vrátí, s Davidem nás naženou k dvoupatrovýmu bílýmu svatebnímu dortu a následně nás donutí se dívat, jak se jím navzájem krmí. Poté se při ubrečenejch vyznáních lásky málem zadusej dojetím. Napadne mě, že bych mohl odchytnout některýho z číšníků, protože jeden z nich u sebe určitě bude mít brko. I když právě teď by mi bohatě stačila lžíce arzenu.

„V životě by mě nenapadlo, že tu jednou budu stát,“ spustí máma a pozvedne sklenku.

Ne že by ses nesnažila, chce se mi rýpnout.

Podaří se mi udržet jazyk za zuby, ale… no tak. Máma měla víc chlapů, než kolikrát si nechala vyměnit olej. Celý moje dětství randila s chlapama, co neměli zájem navlíknout jí prstýnek. Navzdory její nejlepší snaze si ji vždycky zaškatulkovali jako milenku, nebo si s ní akorát krátili čas, dokud nenarazili na lepší „materiál na ženušku“. Máma si coby letuška vydělává dost, ale většina chlapů si nechce na krk pověsit ženskou s problémy. Těma problémama myslím svoji maličkost. Po všech těch kecech, co jí chlapi během let nabulíkovali, asi dává smysl, že se vdala za prvního, kterej jí ten prstýnek nabídl. A tuším, že to její „znám ho necelé tři měsíce“ vykompenzovalo pokračování ve znění „je v balíku“.

Ne že bych o svojí mámě řekl, že je zlatokopka – těžko můžu ženě vyčítat, že se postarala o vlastní finanční stabilitu. Má ale svůj typ. A pochybuju, že bysme tu teď byli, kdyby David neměl na účtu ekvivalent hrubýho domácího produktu menšího ostrovního státu.

Navíc mi nevadí, že ji vidím poprvý po dlouhý době šťastnou. Asi za to může to tlumený osvětlení nebo bílý koktejlky, ale dneska je zvlášť překrásná. Na pracující samoživitelku, která musela osmnáct let snášet delikventa jako já, vypadá dobře. Tak bych jí asi neměl vyčítat, že si chce taky trochu užít.

„Pořád nemůžu uvěřit, že se to opravdu děje.“ Poklepe se ubrouskem pod okem a odkašle si. „Jsem nadšená, že mám dalšího syna, Fennelly. A nemůžu se dočkat, až tě lépe poznám.“

Začne plácat o rodině a lásce, a že budeme s Davidem nejlepší kámoši a že je to skvělej táta – jako by si snad Fenn mohl myslet něco jinýho.

Tak jo, co trochu přibrzdit? Tohle je poprvý, co jsem se s tím týpkem ocitnul v jedný místnosti. Připadá mi docela normální. Milej. Jasně že zazobanej. Zatím jsem si ho ovšem pořádně neproklepl, abych zjistil, kam zakopal všechna těla, a už vůbec mu nebudu říkat tati.

„Nikdy mě nenapadlo, že bych se znovu oženil,“ podotkne David, když je na řadě, aby promluvil. Přivine si moji mámu blíž a střelí po Fennovi pohledem. „Pak ses na mě usmála, mrkla na mě a ze mě byl zas mladý kluk, který se poprvé zamiloval. Kdykoli se na tebe podívám. Kdykoli slyším tvůj hlas. Jako bych se zas a znovu poprvé zamiloval.“

Fenn obrátí oči v sloup. „Kdyby máma věděla, že ti stojí v cestě za pravou láskou, určitě by si těch jedenáct krutých měsíců chemoterapie odpustila, viď?“

„Fennelly,“ okřikne ho David ostře.

Už se chci přikrčit, když máma chytí Davida za klopy a přidrží si ho u sebe.

„To nevadí, lásko,“ zaslechnu ji šeptat. Sama osloví Fenna. „Nedovedu si představit, jak to muselo být těžké,“ poví mu se smutným úsměvem. „Vím, že tvůj táta tvou maminku miloval, a nikdy bych vzpomínku na ni nezneuctila. Doufám jen, že spolu dokážeme vycházet jako přátelé.“

Fenn se na ni nepodívá. Odmítá je oba brát na vědomí. Netuším, proč tu ještě sedí, když je naprosto zjevný, že by nejradši vyskočil z okna, jenom aby se odtud dostal někam hodně daleko.

„Bude to změna,“ začne David znovu. „Společně vymyslíme, jak se s ní popasovat. Doufám ale, že oba víte, jak moc vás máme s Michelle rádi.“ Dá signál číšníkovi, kterej se vynoří zpoza rohu se stříbrným tácem v rukách. Na něm leží dvě malý krabičky potažený zelenou kůží. „Dnešek je pro nás všechny výjimečný. Napadlo mě, že se hodí malý dar na památku této události.“

David každýmu z nás předá krabičku s vyraženou zlatou korunou. Ostražitě si ji změřím a na jazyku mám: „Ne, dík.“ Máma mě však propaluje pohledem. Potlačím povzdech a krabičku otevřu. Znuděnej Fenn vedle mě udělá totéž. V krabičkách leží dvoje stejný rolexky.

Davidovo nadšení vykompenzuje moji a Fennovu lhostejnost.

„Ciferník je z meteoritu, kryt z bílého zlata a přezka je z kovu potaženého pružným černým elastomerem,“ poví nám, jako bych mu snad rozuměl. Pro mě mluví hatmatilkou. „Jsou navržené pro řidiče závodních aut, něco vydrží, ale napadlo mě, že pro mladé muže jako vy budou mnohem vhodnější a praktičtější.“

„Jo, tati, jsou fakt praktický.“ Fenn zaklapne krabičku a na poslední chvíli si zakáže odhodit ji přes rameno. „Jak dlouho myslíš, že na RJově zápěstí vydrží, než ho při obědě ve veřejný škole někdo okrade se zbraní v ruce?“

Odfrknu si. Máma po mně střelí vyčítavým pohledem. „Co je? Vždyť má pravdu.“ Pak si ale vzpomenu, že bych se měl chovat slušně. „Teda díky. Budu, hm, si na ně dávat pozor.“

Máma si s Davidem vymění krátký, zoufalý pohled. Snaží se, co to jde, ale mně i Fennovi dochází trpělivost, a tak jsme o něco drzejší. Ani jeden z nás tu nechce být a myslím, že ani nechápeme, proč tohle divadlo tak dlouho tolerujeme.

„Na jiné téma,“ prohlásí David a kývne k mojí mámě. „Mám pro vás ještě jedno překvapení, pokud to nevadí.“

Máma se na něj zamilovaně usměje. „Ach, lásko. Copak sis přichystal?“

„No, zavolal jsem několika lidem a domluvil jsem RJovi místo na Akademii Sandover. Začne hned příští pololetí.“

Dělá si srandu?

Na akademii?

Hm, tak to mu nevyjde. Abych chodil do školy plný zazobanejch rozmazlenců v motýlkách, co popíjejí latéčka z mateřskýho mlíka svých chův? Ne, díky. Přemýšlím, jestli stihnu poslední vlak z města. Nebo si odchytnu bus. Mohl bych se přidat ke skejťákům ve Venice, vysedávat v kavárnách s wi-fi zdarma a osvěžit si kapsářství. Cokoli, hlavně aby mě neposlali do školy pro namyšlený kretény.

„Opravdu, Davide? To je báječné.“ Pronese to moc nadšeně. Zadívá se na mě se zoufalou naléhavostí. „Není to skvělé, RJi? Je to pro tebe úžasná příležitost.“

Jinými slovy – mohl by ses snažit, aby tě z týhle školy pro změnu nevykopli?

„Jo, je to fakt příležitost,“ odsekne Fenn výsměšně. To oznámení ho pobavilo. „Sandover je známej vynikajícím studijním programem a úspěšnými studenty a – počkat, to jsem ale popleta. Asi jsem myslel jinou školu.“ Střelí pohledem po mý mámě, která znejistí. „Je mi líto, nová manželko mýho táty, ale do Sandoveru posílají delikventy.“ Bezstarostně se zasměje a ukáže na sebe. „Například mě.“

Máma střelí pohledem po Davidovi, kterej se do toho okamžitě vloží. „Fennelly přehání. Sandover je jednou z nejlepších škol na východním pobřeží. Jejími absolventy jsou dva bývalí prezidenti a desítky nositelů Rhodesova stipendia. Slibuju, že se tam RJovi dostane toho nejlepšího možného vzdělání, které mu prakticky zajistí přijetí na jakoukoli univerzitu dle jeho vlastního výběru.“

Zatímco ji David dál uklidňuje, Fenn se na mě hořce ušklíbne a výsměšně dodá: „Blahopřeju, brácho. Vítej na škole pro potížisty.“

2. kapitola

Sloane

V New Hampshiru už týdny nepršelo. I tráva mele z posledního. Jdu rychlým pravidelným krokem a zem mi pod teniskami křupe, jak je vysušená. Připadá mi, jako bych běžela po rýžovém papíru. Stromy lemující pěšinu skýtají stín, avšak jen málo úlevy. Naši zlatí retrívři Penny a Bo si vedou dobře, i když dýchají o něco víc ztěžka než obvykle.

„Co to vzít tentokrát zkratkou?“

Když neodpovím, sestra do mě dloubne loktem a vytrhne mě ze zamyšlení.

„Promiň,“ omluvím se. „Trochu jsem se zamyslela.“

„Slunce ti leze na mozek,“ zavtipkuje Casey, která se mnou drží tempo.

Vlna horka nepolevuje. Úplně cítím, jak se mi taví šedá kůra mozková. Běžíme po vyšlapané lesní cestě na sandoverských pozemcích. Za několik dní to tu zaplaví puberťáci se svými puberťáckými vylomeninami. Do té doby to tu máme jenom pro sebe. Je to naše království se zelenými trávníky a cihlovými budovami porostlými břečťanem.

V prázdném kampusu si ale připadáme jako duchové, daleko od všech strašíme na liduprázdných nádvořích. Nevíme, jestli jsme skuteční, dokud se sem nezačnou sjíždět luxusní auta a přes kopec se mezi stromy nezačne nést křik a hvízdání.

„Jen si pomysli,“ nadhodím. Bo s Penny sklánějí hlavy. Poplácám se po noze, abych je pobídla do kroku. Drží se u Casey, jako bych byla zlá nevlastní sestra. „Našly by se holky, které by bez váhání podřízly svým nejlepším kámoškám krk, jenom aby mohly žít v kampusu plném kluků.“

Casey si odfrkne. „Ať si to zkusí. Do týdne by je odtud vyhnal puch.“

Má pravdu. V září už je celá tahle škola prodchnutá specifickým smradem, který se vsákne do zdí, do všech místností a chodeb. Je jedno, kolik hektolitrů čpavkových čistidel tu uklízeči vypotřebují. Kluci jsou zvířata, jinak se to říct nedá.

Přesto musím uznat, že občas je čím se kochat.

„A co Svatý Vincent?“ zeptám se sestry. „Jsi připravená?“

„Jasně.“ Odpoví podezřele rychle.

„Nevadí, jestli ne –“

„Já vím. Ale je mi to jedno.“ S úsměvem si setře pot z čela. „Nový začátek. Těším se. Už aby škola začala. Nemůžu se dočkat.“

Nevím, jestli si to takhle přikrášluje kvůli sobě nebo kvůli mně, obě jsme ale rády, že už nemusíme mít s Akademií Ballard a všemi jejími problémy nic společného. Za celé léto jsem s Milou ani s žádnou jinou ze starých kamarádek nepromluvila. Ne že bych čekala na omluvu. Ať se Mila a ostatní holky pro mě za mě třeba udusí veganskými proteinovými tyčinkami bez lepku.

„Je v pořádku, jestli nejsi v pořádku,“ ujistím Casey. Ať se mi snaží nabulíkovat cokoli, vím, že v pohodě není. Nastoupit na školu Svatého Vincenta sice může vypadat jako řešení, klepy a pomluvy se ale dostanou i daleko za hranice Ballardu. Bolí mě pomyšlení, že ji to bude pronásledovat.

Věnuje mi rozzářený úsměv, tak typický pro Casey. „Děláš si moc starostí.“

Nevím, jak se dokáže pořád usmívat. Odkud se v ní bere to světlo nebo jak v sobě tu zář navzdory všemu zvládla uchránit. Kdybych si prošla tím, čím ona, skončila bych v té nejčernější temnotě, kde by dřív našli zavalené horníky než mě.

„Baví mě to. Je to takový koníček. Jako sbírání kamenů. Představuju si svoje starosti jako perly. Jednou za čas je vytáhnu z váčku a vyleštím.“

Casey se rozesměje. Mně je z toho akorát smutno. Její smích zní sice stejně, přesto mi připadá, že je to jenom jedna velká lež. Nechce, aby v ní její starší sestra viděla praskliny, ne když se je měsíce snažila pečlivě zalepit.

„Už mě nudíš.“ Protáhne se po cestě kolem mě, hvízdne na psy a rozběhne se, až se za ní zvedají oblaka prachu. „Budeme závodit.“

Zavibruje mi mobil, proto jí dám náskok a vylovím telefon ze zadní kapsy. Domnívám se, že volá táta a chce vědět, proč jsem vytáhla jeho miloučkou, drahocennou Casey do toho žáru, pohled na displej mi však prozradí, že volá někdo mnohem otravnější.

Můj bývalý.

Navzdory vlastnímu přesvědčení hovor přijmu. „Co chceš, Dukeu?“

„Takže sis moje číslo nezablokovala.“ Z jeho hlasu čiší suverénnost, která mi připomíná, proč jsem všechny jeho textovky ignorovala. Duke je nesnesitelný pitomec, který na vás mrkne s pusou od krve a chce víc.

„To se dá změnit, pokud po tom tak moc toužíš.“ Snažím se udržet co nejklidnější a nejlhostejnější tón.

„Chybíš mi,“ prozradí mi, aniž by ho moje slova jakkoli odradila. „Těším se na tebe, až se vrátím.“

Cha. Jako by mi to snad mělo zalichotit. Ten jeho postelový hlas jsem už slyšela, když mi volal ve tři v noci, aby mě přemluvil, ať se vkradu do jeho pokoje na koleji. Po dvou letech našeho přerušovaného vztahu jsem už vůči jeho přesvědčovacím schopnostem dost imunní. Momentálně spolu nejsme a byla bych ráda, kdyby to tak zůstalo. Duke je sice sexy, náš vztah byl ale příliš toxický. Tolikrát jsme se spolu vyspali čistě na usmířenou, až jsem začala uvažovat, jestli je možné si to spolu rozdat, aniž bychom se v další vteřině rozešli.

„Promiň,“ odpovím, „ale těš se spíš na ballardské prvačky a místní.“

„Hej, nebuď zlá. Jsem hodnej.“

„My dva spolu už nejsme, Dukeu. Nech mě být.“

Casey se ke mně vrátí, a když si uvědomí, s kým mluvím, obrátí oči v sloup.

„To říkáš teď,“ namítne Duke. „Oba ale víme, že se ode mě nedokážeš držet dál. Zatím čau, kotě.“

Zavěsím a na mobil zavrčím. Duke je dáreček.

„Do večeře se k sobě vrátíte,“ oznámí Casey.

„Ať si trhne.“

„To už jsem slyšela.“

„Duke miluje především sám sebe. Nikdy se nerozvede.“

„To jsem taky slyšela.“

Tentokrát zavrčím na ni, což ji rozesměje.

Ať si Casey říká, co chce, skončila jsem s ním. Tenhle kolotoč mě dávno přestal bavit. Po pravdě si říkám, že si letos nechám ujít celý zábavní park. Dám si s kluky pauzu. Pinďourský detox. Jsem ve čtvrťáku. Byla to zábava, ale musím se soustředit na známky, abych získala stipendium. Být dost dobrá nestačí, když se chci na vysoké dostat do běžeckého týmu první divize. A bůh ví, že přijímací oddělení nezajímá, jak dlouho vydržím stát nohama vzhůru na sudu ani kolik jsem získala bodů v pivním pongu. Letos se potřebuju soustředit.

Což znamená žádný Duke.

Žádné tajné plížení z domu a večírky se Silasem a kluky.

Doteď jsem ve škole dělala nezbytné minimum, protože jsem se nemohla dočkat, až se dostanu na dráhu. I s tím je konec.

Zrovna mi bylo osmnáct. Jsem v podstatě dospělá – nebo se o to aspoň snažím. A letos si žádné rozptýlení nemůžu dovolit.

Domů vběhnou jako první psi a málem převrátí misky s vodou.

„Děvčata?“ Chodbou k nám z kuchyně dolehne tátův hlas.

Casey se na mě zadívá. „Panebože. Co tu hoří?“

Zujeme si boty a vydáme se za smradem a kouřem linoucím se z trouby. Táta stojí u sporáku s hrnci na všech hořácích.

„Neuhlídal jsem brambory,“ prozradí nám s výčitkami svědomí. Casey si z lednice vytáhne láhev vody a táta ji líbne na tvář. „Jsi pobledlá, zlatíčko. Je ti dobře?“

„Ano.“ Casey vypije trochu vody. „Jenom je tam horko.“

Táta po mně okamžitě střelí pohledem. „Neměla bys ji tak honit. Nemůžeš po ní chtít, aby s tebou držela tempo.“

Pokrčím rameny. „To ona se mnou chtěla cestou domů závodit.“

„Porazila jsem tě.“ Casey předvede vítězoslavný taneček, až jí světle měděný culík poskakuje sem a tam.

„Byla jsi jak šnek. Porazila bych tě, i kdybych běžela pozadu.“

„Sloane. Očekával bych od tebe, že budeš ohleduplnější.“ Táta se na mě zamračí. On jediný s tím má problém, ale kdovíproč je to moje vina. „Nechci, aby se kterákoli z vás vrátila domů s úpalem.“

Oba víme, že tou „kteroukoli“ myslí Casey. Protože je mladší a křehká. Ještě není zničená a otrlá jako já, bez vyhlídky na zlepšení.

„Jako vážně, tati,“ vloží se do toho Casey. „Klídek. Někdo musí Sloane pomoct s přípravou na přijímací závod.“

„Ochutnej tohle.“ Nabídne jí lžíci a její snahu ho uklidnit naprosto přejde.

V tátových očích je Casey ze skla a já z kamene a nikdo ho nepřesvědčí o opaku. I před Caseyinou nehodou bral jako samozřejmost, že nepotřebuju, aby mě choval jako v bavlnce, že jsem vždycky nahodila hroší kůži a byla z nás dvou ta silnější. Naneštěstí je tlak na to, abych byla vždycky „ta silnější“, nesnesitelný. Mám pocit, že musím máknout za nás obě plus řešit k tomu i svoje věci, a přitom nedat najevo sebemenší známku zranitelnosti, protože se to tátovi příčí, jako bych mu to snad dělala naschvál.

Tahle situace není dlouhodobě udržitelná a už teď jí mám skoro plné zuby.

Naštěstí je vysoká za rohem. Ještě jeden rok a budu moct konečně dávat přednost sama sobě. Už nebudu neustále pod dohledem a zjistím, jaké to je být sama sebou.

V kapse mi znovu zazvoní mobil. Ani se na něj nemusím podívat, vím totiž, že jde o další Dukeův ubohý pokus mě umořit.

Tentokrát mu to nevyjde.

Nový rok, nový plán.

Žádné rozptylování. A rozhodně žádní kluci.

3. kapitola

RJ

„Takže vážně odjíždíš?“

Julie si oblíkne boxerky, který mi asi kdysi patřily, a přes hlavu si přetáhne volný triko. Celou dobu ze mě nespouští oči. Chce, abych se díval, jak se oblíká. Je to její způsob, jak říct, že je mezi náma konec.

„Řekli mi to tak.“ Sedím na kraji její postele a natahuju si džíny.

„To je blbý.“

Najde zapalovač a z krabičky na mentolky vytáhne brko. Zapálí ho, foukne na doutnající konec a popel odklepne na parkety. Vždycky se mi líbilo, jak vypadá, když zavře oči a potáhne.

Kouř vyfoukne otevřeným oknem a brko mi nabídne. Vezmu si ho od ní. Čokoládově hnědýma očima sjede po mým hrudníku a kousne se při tom do rtu. Ani ne před deseti minutama mi tu hruď olizovala.

„Nenudila jsem se s tebou,“ přizná.

Vyfouknu kouř. „Všechno dobrý musí jednou…“

Vytrhne mi brko ze rtů, dojde k posteli a opře se o její čelo. Najdu si triko a obuju boty.

„Jo, fajn,“ odpoví. „Poznám, kdy se mě kluk snaží zbavit.“

„Oba víme, že ti chybět nebudu.“ Nikdy nebyla citově založená a nečekám, že s tím teď začne. Jenom mě ráda trápí.

„Třeba jo,“ namítne. Zazubím se. „I tak je na pytel, že tu s námi ve čtvrťáku nebudeš.“

„Jo, no, to tak bejvá, když tě vyrazí.“

„Byla to od tebe blbost.“ Zasměje se mi. „Tohle bych čekala od amatéra, ne od tebe.“

„Brzdi, jo?“

Julie si nad mým varováním odfrkne. „Koukejte, jsem trojkař, co se naboural do známkovacího systému a přepsal si známky na samý jedničky. Snad si toho nikdo nevšimne.“

„Fajn, tak jsem to přehnal. Uznávám. Poučil jsem se.“

Po pravdě mě upřímně nenapadlo, že si přepracovaní a mizerně placení učitelé s třema pracema a dvěma stovkama studentů něčeho všimnou. A pokud ano, počítal jsem s tím, že jim to bude u prdele. Navíc jsem to ani neudělal čistě kvůli sobě. Říkal jsem si, že by to byl fajn narozeninovej dárek pro mámu. Aby měla ze sebe dobrej pocit, že nejsem k ničemu. Měl jsem jí spíš koupit kytky. Nebo aspoň nesahat na známky z předmětu, jehož vyučující mě nenávidí víc než říznutí o papír.

„Prokaž si laskavost.“ Julie zdusí brko a na nočním stolku zapálí vonnou tyčinku. „Drž se dál od potíží.“

Pokrčím rameny. „To nejde.“

Rozloučíme se objetím. Je to takhle lepší. Rychle a čistě, bez předstírání, že do toho kdokoli z nás vložil emoce. I kdyby mezi náma nebyl jenom sex, vystřídal jsem už tolik škol, že vím, jak se rozloučit. Když se často stěhujete, přestanete si vytvářet vazby. Všechno jednou skončí.

Před naším domkem na Phillips Avenue vypnu motor svýho starýho džípu. Stěhováci právě odnášejí naše věci do náklaďáku. Skřípání lepicí pásky slyším až před dům. Stěhování je v naší rodině už takovej rituál. Vůně kartonu. Prázdný místnosti. Pidičástečky prachu vznášející se ve slunečních paprscích. Tohle všechno mám s rodinou spojený víc než slepičí polívku.

„Ach, RJi, tady tě mám.“ Zpoza hor krabic se vynoří máma a zamračí se na hodinky. „Stěhováci jsou tu už celé hodiny. Kde jsi byl?“

„Rozloučit se.“

„Tak si pospěš.“ Vrazí mi do ruky tlustou lihovku. „Potřebuju, aby ses rozhodl, co si odvezeš do Greenwiche, co se pošle do New Hampshiru a co se daruje.“

„Daruje?“ Nevěděl jsem, že se všeho zbavujeme.

„Jistě.“ Máma si odfoukne vlasy z očí a setře pot z čela. Působí rozjařeně. Trochu mi to kazí dobrou náladu. „David má mnohem hezčí nábytek než my. Začneme nanovo. Obrátíme list.“

„No, tak tě nechám i s těma tvýma klišé pracovat. Potřebuju nacpat svoje oblečení do pytlů a mám hotovo.“

„Myslím to vážně. Je potřeba, abys udělal víc než to.“ V podstatě mě odtáhne do pokoje, kde už stěhováci začali cpát věci do krabic. „Všechno popiš. Označ si, co chceš poslat do Sandoveru.“

„Dobře. Co pásky a tkaničky? Ty si tam mám taky poslat? Nechci, aby mi je ostraha zkonfiskovala.“

Máma zvážní. Okamžitě je mi jasný, že jsem překročil mez. Nebývám takovej vůl schválně. Aspoň ne k mámě.

Zmírní tón. „Tak takhle se k tomu stavíš? Buď upřímný. Zlobíš se na mě, protože tě posílám do internátní školy?“

„Dělal jsem si srandu. V pohodě.“

„Ne, popovídáme si.“ Odtáhne mě k posteli, na kterou se oba posadíme.

Když nic neříkám, odhrne mi vlasy z čela a zkoumavě se na mě zadívá. Kristepane. Je divný, když se ke mně chová tak mateřsky. Není to u ní normální. Tím neříkám, že je špatná máma. Vždycky jsme spolu dobře vycházeli. Ale naše rodinná pouta nikdy nebyla z nejsilnějších, protože máma doma moc času nepobyla a obecně vzato se vždycky víc zajímala o sebe než o to, co se děje v mým životě.

Chápu to. Neplánovala si, že bude mít v devatenácti dítě. To se holt občas stává. Nenechala mě v autobusu nebo přes hasičskou stanicí. Na rozdíl od mýho táty mě neopustila. Takže si vlastně nemám na co stěžovat. Ovšem tyhlety upřímný chvilky nejsou ani jednomu z nás vlastní. Když už k nějaký dojde, připadá mi, jako bysme hráli postavy ze seriálu.

„Netrestám tě. Nesnažím se tě zbavit. Davida napadlo, že by ti to mohlo prospět. Držet tě dál od potíží,“ dodá taktně.

„Vážně, o nic nejde.“ Když mám na vybranou, radši bych s těmahle dvěma nevysedával v obřím baráku, abych nemusel přemýšlet, jestli David před chvílí neohnul mámu o snídaňovej stolek. „Navíc jsem zvyklej být sám.“

Celý dětství jsem se živil jídlem z mikrovlnky a pizzou. Když vaše máma coby letuška pendluje po celý zemi, rychle se o sebe naučíte postarat. Cpal jsem se zbytky jídel, zatímco máma balila chlapy cestující v první třídě.

Nakonec jí to přece jenom vyšlo.

„V Sandoveru naštěstí nebudeš sám. Budeš tam mít s sebou Fennellyho,“ připomene mi vesele. „Ukáže ti co a jak.“

Mám takovej pocit, že jediný, co mi ten hezoun ukáže, bude skříňka s alkoholem.

„A měj s ním trpělivost, ano?“ dodá máma. „David říká, že Fennelly je ještě pořád trochu zaskočený, že jsme se vzali.“

To už se musím smát. „Zaskočenej? Mami, ten kluk si od vaší svatby nejspíš každej večer googlí, jak vaše manželství anulovat bez vašeho vědomí.“

Úsměv jí opadne. „On obrátí. Bude to dobrý?“ Nevím, jestli se ptá, nebo mi to oznamuje.

„Jasně,“ zalžu. „Nakonec jo.“

„Třeba bys na něm mohl trochu zapracovat, aby si uvědomil, že naše manželství není špatná věc.“ Povytáhne obočí. „A co se tebe týče, zkus si přestat hrát na osamělého vlka a najdi si kamarády.“

„Mám kamarády,“ namítnu.

„Lidi z internetu se nepočítají, RJi. Zabilo by tě, kdybys byl trochu společenštější?“

Společenštější? Proč bych to sakra dělal? Jsem jako „osamělej vlk“ spokojenej. Proč bych taky nebyl? Na netu vydělávám balík. Jsem dost hezkej, takže holky balím bez problémů a vždycky se najde nějaká, s kterou si to můžu rozdat. Nepotřebuju se kámošit se spolužáky a předstírat, že mi jejich sportovní týmy a plány na vysokou nejsou u prdele. Jasně, někdo by mohl říct, že neumím lidem důvěřovat, ale na takový seru. Jsem osamělej vlk. Vždycky jsem byl a vždycky budu.

„Povedeš si skvěle, kamaráde.“ Políbí mě na spánek a stiskne mi obličej. „Mám z toho dobrý pocit.“

Povzbudivě se na ni usměju, jak to chce vidět. Hlavně protože nemám to srdce jí říct, že na základě svojí minulosti tipuju, že na nás v pokladně čekají lístky do první řady na pořádnou katastrofu.

4. kapitola

Fenn

Na rozlučku s létem se slezou všechny možný zrůdy a monstra. Viděl jsem tu víc piercingů v bradavkách než vršků od bikin a mám takovej pocit, že jsem zahlídl Lawsona, jak s flaškou mezcalu a pytlíkem koksu vlezl se sestrama Searovejma na zadní sedačku géčkovýho meďáku svýho táty. Jestli tenhle večer přežijeme, čtvrťák bude šílenej.

Lawsona znám sice už několik let, přesto jsem byl u něj doma v Southamptonu jenom párkrát. Mám pocit, že jsem ani neviděl všechny místnosti. Barák je obrovskej, luxusní palác. Vždyť i bazény má rovnou dva. Dodneška mi nikdo přesně neřekl, co Lawsonův táta dělá. Teda krom toho, že je prvotřídní hajzl. Co jsem pochytil, je pan Kent právnickej „konzultant“, kterej fušuje do financí a radil dvěma správám Bílýho domu. Prsty má namočený v kdečem.

„Nemáš co pít?“ Kámoš Silas si mě najde, zrovna když mířím za hlasy, co vycházejí z jedný z jedenácti koupelen. Všechny jsem prošel, abych si našel jednu jedinou prázdnou. Vrazí mi do ruky křišťálovou sklenku. „Někdo se vloupal do vinnýho sklípku.“

Uchechtnu se. „Až to Lawsonův táta zjistí, přijde o deset let života.“

„To teda. A kde vlastně sakra je? Neviděl jsem ho od tý doby, co zapálil na tenisovým kurtu táborák.“

„Je v garáži. Hraje si se ségrama Searovejma na sendvič.“

Silas přikývne, protože jak jinak. Ne že by tenhle kluk nebyl pro každou špatnost, ale na podobných akcích si spíš hraje na garde. Menšímu ničení majetku nebo stížnostem na hluk sice Silas nezabrání, ale vždycky se snaží udržet zranění a mrzačení na minimu. A zabránit Lawsonovi v rozhodnutích, kterých by litoval. Jako by to snad bylo možný. Plat je mizernej, pracovní doba dlouhá, a přesto to Silas dál dělá. Je to dobrej kluk, což se o nás ostatních říct nedá.

Projdeme domem, kde se v každý místnosti odehrává jiná puberťácká zábava ve stylu filmů Davida Lynche. Dvě holky z Ballardu v ustřižených šortkách a s tetováním nás pozvou na partičku šachů, kvůli který sem jako figurky natahaly z celýho baráku drahocenný sochy. Silas se málem udusí panikou a co nejdřív vezme roha.

„Nemůžeš ho chránit před ním samotným,“ připomenu Silasovi. Lawson je ztělesněnej chaos. Bouře, kterou nikdo nezkrotí.

„To možná ne, ale nemusím mu pomáhat tu situaci ještě zhoršit.“

Vrátíme se k dlouhýmu úzkýmu bazénu, v kterým právě probíhá docela krotká přetahovaná dvou holek sedících dvěma klukům na ramenou. Abych Silase rozptýlil, představím ho několika novým talentům.

„Kam chodíte do školy?“ zeptám se dvou skoro identických blondýnek. Musím ale přiznat, že vidím trochu dvojmo. V tomhle světle na nich rozeznám jenom kozy a barvu vlasů.

„Na Dalton,“ odpoví jedna.

„Ve městě.“

Zvednu sklenku ke rtům. „V jakým jste ročníku?“

Poznám na nich, že mi chtějí zalhat, jedna z nich ale znervózní a prozradí: „Ve druháku.“

Silas po mně střelí varovným pohledem a naznačí, abysme se dekovali.

„Odkud znáte Lawsona?“ zeptám se podezíravě.

Holky se na sebe podívají a zahihňají se tím záhadným tajným dívčím jazykem. „Z města.“

Do prdele práce. Lawson tu už byl. Ne že by se obrazně řečeno naše cesty nikdy nezkřížily, jenom se nedokážu přimět ty holky balit, když vím, že je měl přede mnou on.

„Zná tu všechny,“ odpovím. „A mimochodem, Silas není obvykle takhle ukecanej. Omlouvám se, že si celou tuhle konverzaci uzurpoval pro sebe.“

Silas se na mě sarkasticky ušklíbne.

Technicky vzato má přítelkyni, jenže ta tu není, a navíc se k sobě podle mě ani vzdáleně nehodí. Jsou jako manželé, kteří jsou spolu tak dlouho, že už jim rozchod za tu námahu nestojí. Dloubnu do něj.

„Jaký jste měly léto?“ zeptá se Silas neochotně, aby prolomil ledy. Ať si mě klidně nenávidí, ale potřebuje se trochu uvolnit.

„Sledovala jsem letní olympiádu,“ prozradí nám jedna z holek. „Šest hodin v kuse jsem se dívala na Korejce při lukostřelbě. Nedokázala jsem od nich odtrhnout oči.“

„Hele, víš, že Silas je plavec?“ povím jí. „Ukaž jí břišáky, kámo.“

„Nech toho,“ zastaví mě.

Holka vytřeští oči. „Jako fakt? Plavci jsou tak sexy.“

Úplně ho slyším, jak v duchu sténá. Skoro čekám, že mě shodí do vody. Všimnu si ale, že mě z protější strany bazénu pozoruje hezká malá brunetka v černých bikinách, a konverzaci přestanu vnímat, dokud si mě Silas neodtáhne stranou pod záminkou, že si půjdeme pro drinky.

„To bylo kurevsky brutální,“ zabručí a prohrábne si krátce střižený vlasy. „Mohl bys mi prokázat laskavost? Přestaň mi prokazovat laskavosti.“

„No tak. Se ti tam nabízí výstavní masíčko. Nemusíš ji hned ojet. Co je trocha kuřby mezi cizíma?“

„Jako fakt, kámo, najdi si koníček.“

„Kde je Gabe, když ho potřebujeme? Ten by na rozdíl od tebe dobrou náladu nekazil,“ vyhrknu bez rozmýšlení a okamžitě toho lituju. Nechci mu připomínat, že co Gabea poslali pryč, stojí náš život za hovno. Už je to dlouho, co jsme spolu mluvili, a pořád nemůžu do prdele uvěřit, že tu není. My dva jsme byli od školky nerozluční.

„Pořád se ti neozval?“ Silas se na mě zkoumavě zadívá.

„Ne. Minulej tejden jsem napsal jeho tátovi a před dvěma dny mi odepsal. V podstatě abych vysmahnul a smazal si jeho číslo.“

„To nechápu.“ I Silas se pokusil Gabeovi ozvat, ale ani on se nedostal dál než ostatní. „Pravda, pan Ciprian tě nikdy neměl moc v lásce. I tak je ale padlý na hlavu, že nám neřekne, kde Gabe je. Co se s ním stalo. Klidně by ho mohl srazit bus, a my bysme se to ani nedozvěděli. Jeden den je tady, a další pryč.“

Najednou se ozve tak hlasitý, mokrý plác, až sebou trhnu. To Jesse Bushwell skočil ze střechy domku u bazénu placáka přímo na břicho. Chvíli se jeho tělo jen tak vznáší na hladině. Omráčeně a mlčky na něj zíráme. Když Jesse zvedne hlavu z vody a vymrští ruce vítězoslavně do vzduchu, všichni začnou jásat. Jeho břicho vypadá jak zadek pornohvězdy po pořádným výprasku.

„Víme ale, že žije, ne?“

Zadívám se na Silase a přikývnu. „V létě jsem sehnal číslo na jeho bráchu, jenže ani Lucas neví, kam Gabea poslali. Doma nebyl.“

„Hele, i mně na něm záleží.“ Ten vyčítavý podtón se mu do hlasu nevkradl schválně. Nemůže si pomoct, holt má až přehnaně velkej smysl pro morálku. „Ne že bych to chtěl zlehčovat, ale jak začal dealovat, bylo jasný, že ho chytnou.“

Znovu nás někdo vyruší, tentokrát když se ze zabudovanejch repráků ozve hudba. Předtím tu byl hluk. Teď už neslyšíme vůbec nic. O chvíli později se vrátí Lawson, na sobě jenom koupací šortky a samolibej úsměv. Sestry Searovy nikde nevidím, ale to nevadí, náš kámoš je sám sotva půl vteřiny a už se na něj pověsí další holka. Během další půlvteřiny mu přejíždí upravenými nehty po holý hrudi. Ten kluk se fakt ani nemusí snažit.

Silas sleduje můj pohled a jen zavrtí hlavou, když holka otevře dlaň, aby Lawsonovi nabídla to samý, na čem jede i ona. Lawsonovi se zalesknou oči. Prohrábne si rozcuchaný vlasy, odhrne si je z čela, vhodí si tabletku pod jazyk a svalnatou paží holku obejme kolem pasu. Ten kluk si to právě rozdal s dvěma jinejma holkama a už si jde pro třetí, a to je teprve krátce po půlnoci. Děvkař je pro Lawsona Kenta ještě hodně slabý slovo.

„Gabe bude mít v tý díře, kam ho jeho táta zavřel, novýho spolubydlu,“ povzdechne si Silas. Vypadá to, že dneska vzdal snahu udržet vodítko a daroval Lawsonovi svobodu. Občas se musíte smířit s tím, že nic nezmůžete.

Dopiju drink. Zas je mi ze všeho na hovno. „Do hajzlu s Gabeovým fotrem. Do hajzlu se všema fotrama.“

„A jo.“ Na tváři se mu rozlije výsměšnej úsměv. „Jsem úplně zapomněl! Jaká byla svatba? Pochytils aspoň, jak se tvoje nová nevlastní máma jmenuje, než si řekli ano?“

„Missy? Michelle? Přijel jsem sjetej a na hostině se ožral. Řekl jsem tátově sekretářce, aby mi to pak napsala.“

Ta ženská mi připadá docela fajn, tedy na letušku, která se tu zčistajasna zjevila. Klidně si myslete, že jsem paranoidní, ale připadá mi, že se vzali podezřele rychle. Jenom doufám, že ji táta nechal podepsat předmanželskou smlouvu, než se s tou lítající servírkou oženil.

„Co víš o svým nevlastním bráchovi?“

„Je fajn. V pohodě. Trochu odměřenej. Ukázalo se, že na koleji dostal Gabeovo místo, takže z nás budou spolubydlící.“

Silas se zazubí. Moc se mi nelíbí, že se baví na můj účet. „Nic nespojí rodinu tak jako trocha nucený blízkosti. Co provedl, že skončil na Ostrově zmetků?“

„Jenom tvoji klasiku. Ukradl káru.“ Mrknu na něj. „Budete si rozumět.“

„Hele, trhni si.“

To Silasovi smaže úsměv. Téma jeho vyloučení z Ballardu za to, že se opil a na fotbalovým hřišti naboural ředitelovým autem do brankový tyče, je pro něj citlivý. Doteď netuším, jak se mu podařilo na prázdným hřišti trefit ten nejmenší cíl. Holt měl asi štěstí.

V kapse mi cinkne mobil. Vytáhnu ho a přečtu si textovku, z který se mi zrychlí tep.

CASEY: Tak kdy se vracíš do školy? Musíme se sejít.

„Tvůj novej spolubydla?“ rejpne si Silas.

„Ne, jenom Casey.“ Znovu promluvím bez přemýšlení a úplně přitom zapomenu, že moji kámoši o tomhle mým konkrétním přátelství vlastně nic nevědí.

„Jako fakt?“ Silas povytáhne obočí. Sakra, ty jeho pohledy nejsou moc příjemný, když patří vám.

„Co je?“

„Jak jako co je? Je to hodná holka, Fenne. A třeťačka.“

„Tak to mezi náma není.“ Pokrčím rameny. „Jenom jsme se přes léto začali trochu bavit, nic víc. O nic nejde.“

„Takže jste teď kámoši?“

„Co je na tom tak divnýho? Po její nehodě jsme se dali do řeči. Byl jsi tam přece se mnou, ne? Když jsme se za ní stavili, abysme se zeptali, jak se jí daří.“

Při tý vzpomínce sebou trhne. Takhle na lidi zmínky o Caseyině nehodě působí. Pokaždý mi ztěžkne žaludek a na tom se od minulýho pololetí nic nezměnilo. Spíš naopak ten pocit zesílil.

„Netušil jsem, že když jsem se nedíval, dostal jsi z ní zkurvený číslo.“ Zlověstně se odmlčí. „Sloane se to nebude líbit.“

„Sloane o našem přátelství ví a je s tím v pohodě.“ To je lež jenom napůl. Caseyina sestra sice ví, že jsme přátelé, ale rozhodně s tím nesouhlasí.

Silas obrátí oči v sloup. „Jo, tak to ani omylem. Nejsem včerejší. Sloane se určitě může zbláznit.“

„Jen to ne! Nesmíme tvoji nejlepší kámošku Sloane rozčílit,“ pronesu sarkasticky. „Bůh chraň.“

Na vteřinu se zamračí a pak rezignovaně zavrtí hlavou. „Zkus aspoň tý holce nezlomit srdce, kámo.“

„O nic nejde, Si. Klídek.“

Ostražitě si mě změří. „Chci ti věřit.“

„Tak to udělej.“

„Jde o to, že tě už nějaký ten pátek znám.“

Milý. Fajn vědět, že si jeden z mých nejlepších přátel myslí, že jsem sobeckej hajzl. „Nebudu na Casey nic zkoušet. Ani není můj typ.“

Po pravdě se na mě právě dívá brunetka v černých plavkách. Vezme dvě láhve piva a zmizí za rohem domu.

Nejsem vůbec proti.

„A teď, když mě omluvíš,“ povím Silasovi, „žádá si mě někdo, kdo je můj typ.“

Ještě za mnou křikne: „Bezpečnost především.“ Na rozloučenou mu ukážu prostředník.

Nikdo neví líp než já, jak by kluk jako já dokázal holce jako Casey zničit život. Akorát nemám odvahu ji před sebou varovat.

Nebo možná vážně jsem sobeckej hajzl, za jakýho mě Silas má.

5. kapitola

RJ

Připadám si tu jak v hororu. Na pozadí oranžový oblohy vystupují z land roverů studenti s kartonovými krabicemi. Dlouhý záběr na zvonici za soumraku volně přejde na postavu osamělýho prváka, kterýho po nádvoří pronásleduje přízračná postava s řeznickým hákem. Chci tím jen říct, že existuje dobrej důvod, proč se spousta těchhle filmů odehrává v soukromých internátních školách vybudovaných na odlehlých místech po celý Nový Anglii.

„Dej nám vědět, kdybys na něco zapomněl,“ vybídne mě máma a prohrábne mi vlasy, jako bych byl pes, kterýho přivezla k veterináři. „Obratem ti to pošleme.“

„Kdybyste do té doby něco potřebovali, použijte kreditky,“ poradí nám David.

Je pátek odpoledne a naši rodiče právě mě s Fennem vysadili před kolejí čtvrťáků. Trvali na tom, že sem pojedou s náma. Proti tomu Fenn protestoval, ještě když naše auto zastavilo u chodníku.

„Jo, super rady, Davide.“ Fenn do svýho táty rýpne, aniž by vzhlídl od mobilu. „Úplnej otec roku. Už můžeš jet.“

Takovej je od chvíle, kdy jsme vyjeli z domu. A domem myslím nechutně snobský sídlo v Greenwichi, kde teď s mámou bydlíme. Pravda, strávil jsem tam akorát dva dny, než bylo na čase vyrazit do New Hampshiru, takže jsem si těch deset ložnic a dvanáct koupelen pořádně neprohlídl. Co já vím, klidně může být celej barák jedna velká skládka. Vždyť jsem v hlavní kuchyni, větší než náš starej dům ve Windsoru, našel jenom jeden kávovar za tisíc babek. Co je tohle za nuzáky?

Máma se od přestěhování vznáší na obláčku. Celej můj život posluhovala zazobancům v první třídě a teď patří mezi ně a užívá si každou vteřinu. Ani nespočítám, kolikrát mi do ucha šeptala: „Připadám si jako princezna,“ zatímco nás včera večer při večeři obsluhovali Davidovi sloužící.

Já jsem si jednoduše připadal, že tam nepatřím. Moje obnošený konversky nepatří na mramorovou podlahu. Ze zrcadel ve zlatých rámech v mojí osobní koupelně s vířivkou by neměl vykukovat můj neoholenej obličej. A ani jsem neměl čas se nad totální změnou svýho života zamyslet a už mě zas poslali jinam.

„Kdybyste něco potřebovali, dejte nám vědět.“ David se dívá na mě, protože jeho syn ho nebere na vědomí. „Volejte ve dne, v noci. Jsme tu pro vás.“

„Jdeme.“ Fenn si přehodí popruh cestovní tašky přes rameno a kývne na mě. „Bydlíme na třetím podlaží.“

Máma mě naposledy obejme. Oči má trochu zarudlý, mám ovšem takovej pocit, že slzy jí uschnou hned, jak se ti dva ocitnou o samotě. Poslat mě pryč sice nebyl její nápad, ale dost rychle se s ním smířila.

Řeknu jenom tohle – mohl jsem skončit v horším vězení, než je Sandover.

Uvnitř je všechno z mahagonu a kůže. Širokou chodbu lemují obrazy v pozlacených rámech, díky kterým si připadám spíš jako v muzeu než ve škole pro mladistvý delikventy. Běžný koleje veřejných škol a univerzit mají se svým strohým vybavením do týhle nádhery daleko.

„Tamhle je společenská místnost.“ Fenn na našem podlaží ukáže příslušným směrem. „Říkáme jí obývák. Tamhle je jedna ze dvou společnejch koupelen.“

Fenn cestou kývne klukovi s rozcuchanými vlasy po ramena a obličejem filmový hvězdy. Bez trika a jenom v černých hedvábných boxerkách postává ve dveřích svýho pokoje s nezapálenou cigaretou v puse a frťanem v ruce, jako by se uvnitř konal večírek zajíčků z Playboye. Kluk povytáhne obočí a při pohledu na mě mu stříbrný oči zasvítí pobavením. Mám takovej pocit, že nebude první, kdo se zeptá, co tu grázlík v odrbaných džínách a starým triku s logem jedný kapely pohledává.

„A tohle už je náš pokoj.“ Fenn se zastaví u třetích dveří od konce chodby.

Pokoj je větší, než jsem čekal. Uprostřed je obývací prostor s pohovkou, dvěma křesly a šedesátipalcovou televizí. U zdí naproti sobě se nacházejí dvě široký postele, vysoký komody, psací stoly a šatníky. Všechno je tu ze dřeva a zdi jsou polepený hnusnejma tapetama s vyobrazením lovu kachen, nebo co se to na nich děje. Krabice, který jsme poslali s týdenním předstihem, tu už na nás čekají vyskládaný za koženým gaučem.

„Má místní wi-fi dobrej signál?“ zeptám se Fenna.

„Občas. Moc času tu netrávím, tak nemám tucha.“

Rozhlídnu se po prostorným pokoji. Až najdu router, můžu si tu případně natáhnout ethernetovej kabel. Otevřu první krabici a najdu v ní svoje počítačový vybavení. Zatímco mě můj novej nevlastní bratr nevěřícně sleduje, nemarním čas, nainstaluju monitory a zapnu mašinu, abych zjistil, jestli mi na ni stěhováci během cesty z Connecticutu do Sandoveru nešlápli.

„Co to tu všechno máš?“ Fenn mi nakoukne přes rameno. „Prosím tě, neříkej mi, že jedeš na Twitchi.“

„Nejsem gamer.“

„Tak na co všechny tyhle krámy?“

„Vedlejšák.“

„Trapný.“ Kopne do mojí kancelářský židle a pošle mě dál od stolu.

Kdybych se nerozhodl, že se pokusím chovat slušně, už bysme měli velkej problém. Nechci, aby si myslel, že si tohle může dovolit, ale nechám to být – tentokrát.

„Jsi tu novej, tak ti helfnu,“ nabídne se. „Nechceme, abys měl od prvního dne pověst trapáka.“

„Mně je moje pověst u prdele.“ Nepřijel jsem sem proto, abych se snažil lízt po společenským žebříčku nahoru.

„Jo, no, holt nemáš rozum.“ Otevře dveře a kývne hlavou. „Tady to chodí jinak. Takže vstávej, Remingtone. Musím svýho novýho nevlastního bráchu ukázat ostatním na patře.“