Cesta do švábího ráje

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Barbora Haplová

Cesta do švábího ráje – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Hledání ztraceného snu

Víte, jaká je noční můra švábího náčelníka? Ujišťuju vás, že byste nechtěli být na mém místě. My švábi si totiž přejeme přesně tři věci: vlhko, teplo a klid. Netoužíme dobývat žádná nová území, zbožňujeme domácí pohodičku a nudu! A proto je noční můrou každého švábího náčelníka, když si musí stoupnout před celý svůj kmen a říct: „Již není možné žít dále jako předtím. Musíme opustit naše domovy a hledat lepší místo k hospodaření!“ Nebo něco podobně nabubřelého. Nevím jak vy, ale já osobně nemám náčelníkovské proslovy vůbec rád. Ble.

Jak se ale tahle noční můra stala skutečností? Tehdy jsme spokojeně obývali opuštěný dům na rohu Prohnilé třídy a Smradlavé ulice už nějakých dvě stě let. Za tu dobu vám ten dům tak krásně zchátral, že v něm bylo každým dnem pořád vlhčeji a tepleji, jak se sluncem zahříval! Proto se tu ostatně můj praprapradědeček usídlil s představou, že se tu budeme mít jako v ráji. A taky že jsme se měli…

Než přišli lidi a začali nás tyranizovat! Chmmm.

Jednoho dne se zničehonic začaly odevšad ozývat vrtačky, kladiva, bagry a další bouchání, mlácení a sypání.

„Tohle zboříme, tady to všecko vyházíme a tenhle roh je nutně potřeba polít Savem,“ bylo slyšet shora novou majitelku domu. „Fuj, tady je plíseň a co to tu běhá po zemi, snad jsem nezahlídla šváby! Ííííí, to snad ne, to není možný, musíme zavolat deratizátoraaaa! Začneme od střechy a postupně dům vysmýčíme, až bude krásný, čistý, nový, útulný, suchý, natřený, napuštěný, vyleštěný, jupí!“

A přesně to udělali. Neustále jsme se před nimi schovávali, oni nás ale vytlačovali pořád dál a dál, pryč z domu. Švábí rodinky se musely tísnit v menších a menších prostorech, ve sklepech a trubkách, kde jsme se všichni nesnesitelně mačkali. Přes den jsme byli zalezlí ve zdech jako krysy! Tak ponižující.

Maličkatá švábátka se mě k tomu neustále všetečně vyptávala: „Co je na nás špatného? Proč nás nemají rádi?“

No. Co jsem jim na to měl říct? Copak já vím? Ale pokusil jsem se jim to nějak vysvětlit, jsem přece švábí náčelník:

„Asi jim jde o to, že jsme zkrátka, no víte…“ bylo mi úplně jasné, že zním falešně, přesně jako jeden z těch trapných náčelníků.

„Co? Co? Co?“ křičelo jedno švábátko přes druhé a při tom na mě zírala ta jejich titěrná nechápavá očička.

„Co jsme, vždyť nás ani neznají! V životě jsme s nikým z nich nemluvila,“ nenechala se odbýt.

„Nejde o to, co říkáme, ale spíš o to, že – “

„Připadáme jim oškliví? My se jim nelíbíme?“

„No ano! Jde prostě o to, že jsme švábi.“

„Anó? No á? Ano, ano, švábi! A co jako?“

„Ano, to je ono. Jde o to, že lidi zkrátka nesnáší šváby. Nesnáší nás z principu.“

„Ale proč nás nesnáší? Co je princip? Vždyť nás ani neznají... V životě jsme s nikým z nich nepromluvila jediné slovo, tak proč by nás měli nesnášet?“

Švábata se na mě pokaždé urputně pověsila a nešlo se jich zbavit, jako by to byli mravenci nebo co! Úplně jsem se z nich opotil.

Drrrr tr tr tr drrrrr tu tu tu tu tu uííííííííííííííííííííííí. Do toho se odevšad ozývaly ty neodbytné vrtačky a sbíječky, protože noví majitelé dál vytrvale rekonstruovali dům.

„Tak kde se schováváte, hmyzáci? Hnusní špinaví švábáci, vůbec se jich nedá zbavit. Ale jen počkejte, my se nevzdáme, dotěrná verbež!” vyhrožovali. Takové věci jsme o sobě museli poslouchat v jednom kuse.

Od chvíle, kdy se noví lidé byli poprvé podívat na dům, jsem se pořádně nevyspal.

Když se mi ale konečně chvílemi podařilo usnout, pořád dokolečka se mi zdál ten samý sen:

Zahradní hadice, třikrát tak velká jako já, mě v něm nabádala, abychom se vydali hledat pravý ráj, skutečnou zemi zaslíbenou. Že tady nás přece nic dobrého nečeká. A pokaždé jsem jí odpověděl: „Já ale vůbec nevím, jak takovou zemi najít, odmalička znám jenom tenhle jediný dům, a to je můj ráj!“

Pak hadice rozevřela svůj veliký černý otvor. Už jsem si myslel, že za vteřinu vystřelí ohromný proud vody, rozdrtí mě a já chcípnu. Ale místo toho jsem pokaždé spatřil v otvoru krásnou tropickou zahradu s listy banánovníku a tak bělavou vlhkostí vzduchu, že by se dala krájet nožem na dort. V tu chvíli jsem přesně věděl, kam se mám vydat, a zavelel jsem celému švábímu kmeni…

Drrrr tr tr tr drrrrr tu tu tu tu tu uííííííííííííííííííííííí.

No, jenže tím jsem se ze snu vždycky probudil a najednou si nedokázal vzpomenout, jak se tam dostaneme. Celé noci jsem nespal a jen se převaloval na svojí podložce. A to se opakovalo pořád a pořád dokola.

„Tak pánové, jen ten dům nešetřete. Nechci tady vidět ani jedinýho švába, ostatně za to vás neplatím, aby jich tu zbylo „jen pár”, chci vidět pořádnej švábí exodus, je to jasný?” ozvalo se shora tlumeně. Bylo zle. Majitelé si na nás opravdu pozvali deratizátora.

Jak sami vidíte, situace s lidmi se neúnosně vyhrotila… Nakonec nám zbyl už jen jeden jediný maličký sklep, ve kterém se společně tlačili stařešinové i švábí dětičky, nebylo možné si sednout k jídlu a jeden přes druhého jsme se neustále překřikovali. Takhle se žít nedalo. Jako náčelník kmene jsem se ocitnul na pokraji nervového zhroucení. Nevnímal jsem už ani rozdíl mezi sněním a bděním. Sám pro sebe jsem si v polospánku nesouvisle blekotal.

„Eh ta hadice, hadice odněkud vedla… tropy… tropické listy… listy ráje… světlo… světlo září a tříští se… hadice… kde je ta hadice… kam vede a odkud a proč…“

Až jsem se najednou probudil na obrovitánském kameni uprostřed sklepa. Všichni švábi z našeho kmene, nejen děti ale i dospělí a i ti nejstarší na mě zespodu zírali.

„Jak jsem se sem dostal?“ vykřikl jsem. A hlavně jak se dostanu dolů?! pomyslel jsem si. Měl jsem úplně nenáčelníkovským způsobem nahnáno.

Zespodu se ozvalo: „Říkal jsi, náčelníku, že musíme táhnout tam, kde bude vlhko a teplo a bezpečí, že nás tam povedeš a ukážeš nám cestu, že už hlavně nesmíme otálet, že ještě dnes sebereme svoje síly a vyrazíme za tebou,“ to řekla švábka Křuska, kterou jsem neměl nikdy moc rád… Možná sami pochopíte proč.

„Cože? Jen to ne!“ panikařil jsem. Nezdálo se mi to? Já to tady dokonce rozkřikoval?

Ale Křuska pokračovala bohužel dál: „Tedy, moc se omlouvám, možná jsem se maličko přeslechla, třeba jsem vyměnila jedno slovíčko nebo něco špatně pochopila, já nejsem nejbystřejší, ale myslím, že takhle nějak to bylo.“

„Všichni jsme slyšeli to, co tady Křuska!“ zakřičel kdosi další.

„Náčelník má pravdu, už nesmíme déle otálet, musíme se vydat na cestu, jinak nám hrozí vyhubení,“ ozývaly se další a další hlasy z davu.

„Proč by nás měl vést ale zrovna on?“

„Jeho praprapradědeček nás dovedl až sem, o tom jsme se přeci učili ve škole. Já bych mu věřil.“

„Je to náš náčelník! Ať ukáže, že se o nás dokáže postarat!“

Co si budeme povídat, zachvátila mě obrovitánská panická všepohlcující hrůzaaa.