ADAM A EVA

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.albatrosmedia.sk

Peter Derňár

Adam a Eva – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Peter Derňár: Adam a Eva

Copyright © Peter Derňár, 2022

Cover design and layout © Tereza Králová, Studio Visualist, 2022

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2022

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie

sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania

v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom

bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-3154-6

ISBN e-knihy 978-80-566-3164-5 (1. zverejnenie, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-566-3165-2 (1. zverejnenie, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-3166-9 (1. zverejnenie, 2023) (mobi)

Je skvelé, keď má človek priateľov,
na ktorých sa môže spoľahnúť, keď si rozumie s kolegami
či susedmi. No jedine rodina, tá najbližšia, mu dáva pocit,
že niekam patrí. Túto knihu venujem mojim dievčatám,
manželke Sylvii a dcére Tatiane.

Všetky mená, postavy a udalosti sú výplodom autorovej fantázie.

Akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami a žijúcimi či nežijúcimi osobami je náhodná.

Prológ

Vydržal tak dlho! Takmer na seba začínal byť hrdý. Celé dva mesiace a tri dni k tomu. Naposledy to bolo ledva mesiac. Zlepšoval sa, odolával zo všetkých síl, potláčal svoju prirodzenosť, každú jednu myšlienku na to zúrivo zaháňal čo najďalej od vlastnej hlavy. Vedel, že stačí chvíľka slabosti a je koniec. Naštartovať ho dokázala úplná drobnosť, kúsok pokožky nad nohavičkami láskaný slnkom alebo len pomyslenie na takmer neviditeľné zlatavé chĺpky. Okamžite cítil, akoby mu stúpala teplota, rozum dostal zvieraciu kazajku a v ňom sa so zverskou silou prebúdzalo to, čo potreboval držať na uzde. Aj včera… stratil ostražitosť a tak boli dnes tu.

Stále sa pokúšal vzdorovať, aj keď mu bolo jasné, že prehral. Silno sa potil, nedokázal ovládnuť trasúce sa ruky, frenetické pulzovanie srdca cítil v ušiach, na končekoch prstov aj tam dole, kde predznamenávalo explózie slasti. Z úst sa mu dralo nečujné výskanie, to duša spievala očakávaním. Sedel na zemi, chrbtom opretý o gauč, na nohách by sa viac nedokázal udržať. Pozeral na ňu, príčinu svojho hriechu, pokušenie plaziace sa priamo k jeho rozkroku. Načiahol nedočkavú ruku, počkal, kým sa k nemu nepriblíži. Dotkol sa jej hebkých vlasov, pomaly prešiel po tvári. Doteraz si klamal, že stále môže prestať, od tohto momentu bol stratený.

1 ADAM

Keď vchádzali do domu, ktorý ich mal zachrániť, letmo sa dotkla zárubne a on prikryl jej drobnú ruku svojou dlaňou v upokojujúcom geste. Mysľou sa mu naraz prehnali spomienky, v čase sa vrátil o päť rokov dozadu. Ich vzťah začali ruky. Prvé, čo vtedy videl, boli jej dlhé štíhle prsty. Mohli patriť klaviristke, no jeho otec by určite poznamenal, že by mala robiť pôrodnú asistentku. Dokonalá manikúra dotvorená trblietavým hnedým lakom bola z jej strany v podstate jediná snaha ako predať svoju ženskosť. To však zistil až neskôr… V jednej z bratislavských knižníc naraz siahli po románe Šantaram. Zháňal ho už niekoľko rokov, no v kníhkupectvách bol beznádejne vypredaný, márne po ňom sliedil v antikvariátoch aj v knižnici. A zrazu bum, zjavil sa mu široký fialových chrbát kultového diela Gregoryho Davida Robertsa rovno pred očami. V chvate po ňom siahol, ako keď v detstve súperil s bratom Mišom o posledný obložený chlebík na rodinnej oslave, no v rovnakej stotine sekundy to spravila aj ruka niekoho iného. Drobná rúčka s priesvitnou pokožkou, pod ktorou tiekli nitky modrých riečok. Dodnes si to všetko s ľahkosťou vybavoval, scénu si prezeral ako dokonale zaostrenú fotografiu. Bez problémov ju približoval, s rozkošou skúmal takmer neexistujúce bledé chĺpky nad jej zápästím, nenachádzal najmenšiu chybičku na dlhých špicatých nechtoch, okamžite sa zamiloval aj do jazvičky na ohybe palca. Chýbali milimetre, aby zistil, či je tá cudzia rúčka taká hebká, ako vyzerala, vo vzduchu zacítil elektrinu a vzápätí sa obaja stiahli, akoby ňou dostali zásah.

„Pardon,“ zaznelo z ich úst synchrónne. Jeho hlas bol chrapľavý, ako keby dlho nerozprával, a v pomykove zaodŕhal v snahe prečistiť si hrdlo. Ten druhý hlas bol tichý, nečakane nízko položený, vážny a zároveň medovo sladký. Dnes mu to pripadalo, akoby uplynuli celé minúty, kým sa od tých prstov vhodných do reklamy na šperky dostal k jej tvári. „Nech sa páči,“ povedal jej už menej zastretým hlasom. Bola prekvapivo drobná. Nebol žiaden obor, meral niečo cez 185 centimetrov, no dievča, ktoré oproti nemu stálo, mu siahalo ledva po bradu. Áno, vtedy o nej premýšľal ako o dievčati, prvý dojem zmeniť nedokázal. Stredoškoláčka? Maturantka? Mýlil sa. Zrazu celkom zabudol na jej dokonalú ruku. Celá bola dokonalá, alebo jednoducho úplne jeho typ, hoci dovtedy netušil, že nejaký typ žien uprednostňuje. Bola krásna, jednoznačne, ale pripadalo mu povrchné takto o nej premýšľať. A ešte urážlivejšie bolo vyzliekať ju očami a špiniť myšlienkami, no nemohol si pomôcť. Asi to bola jej krehkosť, ktorá ho zaskočila a načisto vykoľajila. Alebo čistota, nevinnosť a inakosť, ktoré vyžarovala. Ak to mohol posúdiť, nenachádzal v nej ani štipku vulgárnosti, vyzývavosti, suverénneho pohŕdania sálajúceho z podobne výnimočných dievčat. Ticho, ktoré medzi nimi istý čas oscilovalo, nebolo nepríjemné. Aspoň jemu nie. Spamätával sa, nehybne stál a aj keď sa mu to zdalo nevhodné, zízal na ňu. Dlhé hnedé vlasy mala zviazané do jednoduchého chvosta. Leskli sa v jasnom knižničnom osvetlení. Mala vysoké čelo, neuveriteľne dlhé mihalnice, rovný nos a trochu smutné pekne krojené ústa. Po rokoch si tým už nebol úplne istý, ale zdalo sa mu, že voňala ako čistý lúčny vzduch niekde uprostred hôr. Zrejme to bol šampón, ktorý použila.

„Nech sa páči,“ zopakoval. „Šantaram ste chceli? Dobrý výber,“ konečne sa trochu dal dokopy a potešilo ho, že našiel svoj starý hlas. Vtedy k nemu zdvihla oči a jeho čerstvo nadobudnutá suverenita rýchlo niekam zdupkala. Tmavomodré, obrovské, odzbrojujúce. A na zlomok sekundy sa usmiala, čo ju úplne zmenilo. Vylepšilo. Ako keď máte ten najlepší deň v živote a zrazu vám zavolajú, že ste vyhrali milión. Vonku sa ako predzvesť búrky zotmelo, v knižnici však zasvietilo slnko, objavila sa dúha a po nej dupotali jednorožce. Gýč. Aj ten prvý úsmev, ktorý mu venovala, si kedykoľvek dokázal prezerať ako fotografiu, približovať si ho, s voyeurskou posadnutosťou sledovať priehlbinku, ktorá sa jej vytvorila nad hornou perou, v dokonalej harmónii usporiadané biele zuby, lícne kosti, akoby mierne zdvihnuté na tú štvrť sekundu, keď sa usmievala. On sa na ňu zrejme prihlúplo ceril aj dlho potom, neschopný vystrúhať pózu alfa samca a ovládnuť situáciu.

„Skvelá kniha,“ povedala do ticha a nebol si istý, či zachytil všetko, pretože opäť pozerala do zeme a slová akoby pohltilo rozpukané linoleum.

„Čítali ste ju?“ márne sa snažil vyhrabať sa na prť pevnej pôdy. Hoci sám seba nepovažoval za príťažlivého chlapa, záujem žien vnímal už od základnej školy. Nevedel to s nimi síce tak ako mnohí jeho kamaráti, miestami sa mu zdalo, že v opačnom pohlaví vôbec nedokáže čítať, no vzťahy si ho vždy nejako našli. Teraz si však pripadal beznádejne neohrabaný.

„Dvakrát,“ povedala linoleu, akoby sa za to hanbila.

„Fíha, mňa čaká premiéra.“

„Máte sa na čo tešiť.“

Skvelé, vyšla z nej najdlhšia veta a na okamih dokonca zdvihla tie svoje tmavomodré očiská. Potešil sa.

„Nie, nie, je vaša, nech sa páči,“ a rovno siahol po ochytanej knihe v mäkkej väzbe v snahe strčiť jej ju do rúk. Mal obrovskú chuť niečo pre ňu urobiť, potešiť ju, zaslúžiť si ešte jeden úsmev. Za ten úsmev by spravil čokoľvek.

Trochu sa odtiahla. Asi narušil jej osobný priestor a zrazu mal zo seba pekelne zlý pocit.

„Nie, ako vravím, ja som ju už čítala,“ odmietla ho a reč jej tela mu povedala, že sa chystá otočiť a azda najkratšou cestou zmiznúť z knižnice. Možno práve to ho zmobilizovalo.

„Prosím vás, slečna…“ prehovoril naliehavo. „Urobte mi radosť, vezmite si ju. Veľmi, naozaj veľmi ma potešíte. Veď ja by som ani nemohol v noci spať, keby som vám ju uchmatol. Čakám na ňu tri roky, ešte mesiac-dva počkám,“ usmieval sa.

„To nemusíte,“ zháčila sa. „Najneskôr o dva týždne ju prinesiem.“

Takže si ju zoberie, potešil sa v duchu.

„Ale veď to je hádam tisíc strán,“ zháčil sa teraz on narýchlo listujúc husto popísanými listami papiera hrubej knihy.

„Ani nie deväťsto,“ usmiala sa. „Čítam rýchlo.“

Ten úsmev s ním robil divy, dodával mu guráž, akej by pri inej žene zrejme nebol schopný. Ak by mu s týmto úsmevom povedala, aby v bratislavskej zoo vliezol do výbehu levov, zrejme by to urobil.

„Viete čo,“ nadhodil veselo. „Tak nech mi ju tu niekto neuchmatne, mohli by sme sa dohodnúť, že presne o dva týždne o takomto čase mi ju sem prinesiete. Čo vy na to?“

Váhala len chvíľu a potom prikývla. Aj on prikývol. Dobre vedel, že knihu by si mohol bez problémov rezervovať, a bolo mu jasné, že to vie aj ona.

„Tak dovidenia,“ povedal vzápätí a hneď to aj oľutoval. Po tom, čo dosiahol malé víťazstvo a vedel, že sa ešte stretnú, to uťal ako hlupák a akoby ju od seba odohnal.

„Dovidenia,“ kývla mu hlavou, už naňho ani nepozrela a išla rovno k stolíku knihovníčky. Kým nezašla za roh, civel jej na zadok a vzápätí zahanbene sklopil zrak. Pár minút sa ako bezduchý motal popri regáloch, no keďže vnútorným zrakom si dookola prehrával, čo sa pred chvíľou stalo, knihy vôbec nevnímal. Letmo zachytil, že z knižnice odišla, a aby to nevyzeralo, že ju chce prenasledovať, zdržal sa ešte zo tri minúty a bez toho, aby si niečo vypožičal, odišiel aj on.

Búrka, ktorá predtým visela vo vzduchu a nebolo isté nakoľko naplní svoj potenciál, počas jeho krátkeho knižničného romániku udrela v plnej sile. Silný vietor sa doňho okamžite oprel a vzápätí ho prefackali prúdy vody pochodujúce ulicou. Prebehol k svojmu Peugeotu zaparkovanému v prijateľnej vzdialenosti a keď si sadol za volant, roztriasol sa. Rýchlo naštartoval, naplno pustil kúrenie a v duchu hromžil na lživý máj, ktorý vás v jednej chvíli vyzlieka a v ďalšej núti pritískať skrehnuté prsty k teplým prieduchom na palubnej doske. Za tých pár krokov, čo prešiel k autu, sa úplne premočil, voda mu kvapkala z tmavých vlasov, predné sklo sa zahmlievalo. Utrel ho dlaňou, stierače nastavil na najvyššiu frekvenciu a snažil sa odhadnúť, či je bezpečné vyraziť. Vtedy ju zbadal. Stála pod strieškou tanečného štúdia, chrbtom sa opierala o stenu a k hrudi si tisla bielu igelitku, v ktorej sa dala tušiť kniha. Pohľad na ňu ho naplnil takou nehou, akú doteraz vo svojom živote nepoznal. Drobná, tenučká, beznádejne zmoknutá. Kým v knižnici dokázal vnímať len jej tvár a krásne ruky, či lepšie povedané ruku, teraz ju konečne videl celú. Mala na sebe šaty dlhé až po členky, čo sa mu zdalo príliš prudérne. Takáto baba si mohla dovoliť priliehavú minisukňu alebo aspoň niečo štýlové nad kolená, tak prečo sa takto zakrýva? Dážď skombinovaný s vetrom však odhaľoval viac, než zamýšľala. Šaty jej prilepil na telo, vykreslil nohy, úzky driek… Úchylák jeden, prevrátil nad sebou oči, bez veľkého rozmýšľania zaradil jednotku, vyšiel autom kúsok na chodník a stiahol okienko pri sedadle spolujazdca.

„Dobrý deň zase,“ zakričal a snažil sa nakloniť tak, aby si ho mohla poriadne obzrieť. „Poďte sa schovať, lebo tu načisto chytíte zápal pľúc,“ kričal a snažil sa otvoriť dvere, ktoré späť zatláčal vietor. Neskôr o tom veľa rozmýšľal, vo chvíľach, keď ju už poriadne poznal a vedel, aká je uzavretá a nedôverčivá voči ľuďom. Po pár mesiacoch si uvedomil, že vtedy ju nevedomky dotlačil k tomu najodvážnejšiemu a najmenej premyslenému kroku v jej živote.

Chvíľu sa zdalo, že ho buď vôbec nevníma, alebo sa veľmi naivným spôsobom snaží hrať na slepú. Keď sa chystal, že znovu zakričí, a zahanbene si uvedomil, že sa ani jeden druhému nepredstavili, a tak nepozná jej meno, obrátila k nemu hlavu. Tmavomodré oči si ho trochu vyľakane obzerali, zrejme ho hneď nespoznala. Vonku bola riadna tma a v aute ešte väčšia.

„To som ja, záujemca o Šantaram,“ zakričal a vtedy konečne podišla k autu. „Poďte, poďte dnu,“ kričal a gestikuloval. Počas ďalších mučivých momentov zrejme uvažovala, čo spraví. Vyhovárať sa, že vonku jej je dobre, že netreba, sa jej muselo zdať absurdné. Ani návrat do tepla knižnice ju zrejme nelákal, lebo v tomto lejaku by sa načisto utopila, kým by tú vzdialenosť prebehla. A tak jej neostávalo iné, než po chvíľkovom zápase s dverami sa zvaliť na sedadlo vedľa neho.

Okamžite zatvoril okno, s kúrením toho už veľa urobiť nevedel, išlo naplno. Holé ruky jej pokrývala tá najväčšia husia koža, akú kedy videl, pery mala modré, voda sa z nej liala, hoci kým prešla tých pár metrov z chabého úkrytu a vybojovala zápas s dverami, prešlo asi len päť sekúnd. Igelitku s knihou si stále pritískala o hruď, akoby to bola živá bytosť.

„Prepáčte. Prepáčte, že som vás tu takto prepadol…“ uvedomil si až teraz zvláštnosť situácie. Dievča, ktoré poznal sotva pár minút, o ktorom nevedel vôbec nič, len to, že vyzerá ako nejaká ušľachtilá rozprávková bytosť, sedí teraz v jeho aute. Avšak viac cítil, než dokázal rozumom pochopiť, že je to tak správne. Ona si zrejme postupne uvedomovala, že sa možno ocitla v pasci. Nič nehovorila, len nervózne pozerala okolo seba. Čakal, že každú chvíľu rozdrapí dvere a utečie.

„Prepáčte,“ siahol do vrecka a urobil niečo neuveriteľne absurdné. Vytiahol občiansky preukaz a otrčil jej ho pred oči. „Ja… volám sa Adam Dobrík, pozrite. Pokojne si to poznačte… Len, keď som vás teraz videl, ako tam stojíte… Strašné počasie,“ gestikuloval. „Nechcem vás nikam odviezť. Teda, pardon, odveziem vás kamkoľvek, ak chcete. Ale môžete sa tu len zohriať a ísť,“ zdvihol ruky v obrannom geste, netušiac ako tento jeho výstup na ňu zapôsobil.

Ešte chvíľu zrejme rozmýšľala, aká veľká je šlamastika, do ktorej sa dostala, no potom jej konečne klesli plecia a igelitka s knihou jej skĺzla do lona. Nechtiac si tým odkryla drobné prsia črtajúce sa pod tenkou mokrou látkou. Za bežných okolností prehnane cudné šaty teraz vyzerali skôr ako priliehavý oblek komixovej superhrdinky. Adamovi skĺzol pohľad na jej štíhle stehná, no potom zo strachu, aby ho neprichytila, rýchlo pozrel pred seba.

„Ďakujem,“ pípla do ticha. „Nejako som to neodhadla,“ pokrčila plecami a zašuchotala igelitkou, aby sa presvedčila, že kniha je v poriadku.

„Ani ja,“ usmial sa Adam a medzi palec a ukazovák chytil svoje premočené tričko a odtiahol si ho od mocnej hrude. „Ja teda… prepáčte, ani som sa nepredstavil. Som Adam Dobrík.“ Nevedel, či k nej vystrieť ruku. Neskôr to ľutoval, zo všetkého najviac sa jej túžil dotknúť.

„Áno, verím vám, videla som občiansky,“ opatrne sa usmiala a jemu už nebolo vôbec zima. „Ja som Eva. Koleničová,“ povedala. Videl, že tuhšie zovrela igelitku, z čoho vydedukoval, že ruky si asi nepodajú.

„Teší ma, veľmi,“ povedal potichu. „Môžem vás niekam…“ naznačil šoférovanie. „Či posedíme?“

„Poseďme, prosím,“ požiadala ho viac očami ako slovami.

„Samozrejme, nie je problém,“ prikývol a pohodlnejšie sa zaboril do sedadla. Adam a Eva, usmial sa v duchu.

×

Takto sa to všetko začalo, takto si to Adam pamätal. V hlave to mal uložené obrázok po obrázku, slovo po slove, lepšie než by to kedy spravil pevný disk počítača. Odvtedy ubehlo päť rokov a každé ráno sa potreboval znova a znova ubezpečiť, že to dievča je jeho. Najprv kamarátka, potom partnerka a milenka, nakoniec manželka a matka jeho detí. Zázraky sa dejú a teraz dúfal v ďalší. Pre svoju rodinu našiel nový domov a Eva s deťmi doň teraz po prvýkrát vchádzali. Bol z toho oveľa nervóznejší, než sám pred sebou priznával. V stávke bolo priveľa.

2 EVA

Prv než prekročila prah a vošla do neznáma, Adam jej ruku prikryl svojou obrovskou dlaňou. Pevnou a súčasne nežnou, mozoľnatou, láskavou, ochotnou kedykoľvek ju dvíhať na neisté nohy. Od prvého dňa. Nikdy nezabudne na tú búrku pocitov, ktorá ňou vtedy zmietala viac než májová smršť nivočiaca Bratislavu. Hlupaňa, vybrala sa do knižnice, do svojho najmilovanejšieho svätostánku múdrosti a krásy, no ako mnohokrát predtým, nerozmýšľala. Vybehla z domu naľahko, netušiac, čo hovorili v predpovedi počasia, nevšímajúc si plávajúce mraky. Bola hluchá k výbojom statickej elektriny, teda okrem tých, ktoré zažila pri prvom stretnutí s ním. Hanbila sa za svoju neohrabanosť, za všetky tie slová, ktoré jej uviazli v hrdle a namiesto ktorých vyšlo len zopár hlúpych niekoľkoslabičných fráz. A hanbila sa ešte viac, keď ju zasnívanú a úplne nedôstojne zmáčanú pristihol krčiť sa chabo chránenú pod akousi strieškou. Myslela vtedy naňho, x-tý raz si prehrávala ich konverzáciu, z ktorej vyšla ako hlupaňa, čo nevie do troch narátať, a úplne ju vykoľajilo, keď zrazu začula jeho hlas. Nie vo svojej hlave, ale tam vonku. Musela v tej chvíli vyzerať ako totálna chudera, retardovaná brzda, ktorá sa nezmyselne dlho prebojúvala cez myšlienkovú hmlu, aby nakoniec zareagovala na jeho ponuku. Decko, neskúsené, nemožné, zmoknuté decko, tak si pri ňom pripadala. Nikdy ľuďom nevedela uhádnuť vek. Ona sama mala dvadsaťdva, on musel mať dobre po tridsiatke. Alebo nie? Záležalo na tom, či sa ustarostene mračil, alebo uvoľnene usmieval. Bol vysoký, ale to pri jej necelých 160 centimetroch bol takmer každý. Nemohla si pomôcť, od prvých momentov mala chuť prejsť mu prstami po jemne prešedivenej brade a potom mu ich zaboriť do čiernych polodlhých vlasov. Nebol to žiadny mačo, prvoplánový frajer, na akých mala šťastie. Skôr jej pripadal ako spoľahlivý otec rodiny. Určite mal doma aspoň dve krásne deti a príťažlivú manželku, ktorá si budovala vlastnú kariéru. Normálnu ženu, nie také decko ako bola ona. Vyzeral, že športuje, súdila tak podľa držania tela, podľa jeho širokých pliec a štíhleho drieku. Mrzelo ju, že sa mu nedokáže pozerať do očí. Boli veľmi láskavé, čokoládovo hnedé a pripadalo jej, že takéto oči môže mať len niekto, kto má úprimný záujem o potreby druhých. Ale koľkokrát sa už v minulosti v ľuďoch splietla! Bola naivná a hlúpa. Alebo len hlúpo naivná, zahrabaná medzi príbehmi fiktívnych knižných hrdinov, nevhodná pre skutočný svet. Stretnutie s ním v knižnici, keď obaja siahli po rovnakej knihe, ju načisto vykoľajilo, narušilo jej nudný denný rytmus. Samozrejme, tak ako vždy medzi policami s knihami sa dostávala do zvláštneho, slovami neopísateľného tranzu. Sledovala chrbty trilerov, historických románov či hororov, k autorom si automaticky priraďovala príbehy, k príbehom postavy, k postavám dialógy… To, že v knižnici sú aj iní ľudia a jeden chlap sa dostal na dosah jej ľavej ruky, nevnímala až do chvíle, keď sa takmer dotkli. A ten chlap na ňu potom vonku niečo kričal. Trvalo jej nekonečne dlho, kým pochopila, kto to je a že ju volá do auta, a keď vedľa neho sedela v stave úbohejšom než úbohom, bola taká pomýlená, až si musel myslieť, že utiekla z nejakého zariadenia určeného pre tých, ktorí by po svete nemali pobehovať bez dohľadu.

Chlapík bol zrejme zvyknutý robiť druhým charitu. Jej správanie ho vôbec neodradilo, práve naopak. Sálal z neho pokoj a postupne sa ako-tak uvoľnila aj ona. Búrka ako sa začala, tak sa aj skončila, a Eva si uvedomila, že prehrmela príliš rýchlo, že by s ním v jeho vyhriatom aute sedela celé hodiny aj dni. Keď na kapotu dopadli posledné kvapky, rozlúčila sa s ním vo svojom štýle, zrejme povedala niečo hlúpe a banálne, neohrabane sa vyteperila von a rýchlym krokom zmizla. Netušila, že keď vychádzala z auta, prilepené šaty detailne kopírovali zadnú časť jej tela a Adam mal ten obraz pred očami celé dva týždne, kým sa opäť nestretli. Ona sama striedavo myslela na jeho silné ruky, hlboký hypnotizujúci hlas a pokojné oči. Zo Šantaramu tentoraz neprečítala ani polovicu, keďže do hlavy sa jej stále vkrádali vymyslené príbehy z Adamovho života. Vyhotovila mu životopis, predstavovala si ho v rôznych situáciách, načrtávala možnosti, ako dopadne ich druhé knižničné stretnutie. Nechcela vyzerať, že je nedočkavá, no keďže si neurčili presnú hodinu (alebo si to nepamätala?), obšmietala sa okolo knižnice takmer celé popoludnie. Samozrejme, medzičasom sa zasnívala a opäť ju prekvapil. To naozaj nikdy nemôže najprv zbadať ona jeho?

„Dobrý deň,“ začula za chrbtom, kým vystavovala tvár slnečným lúčom.

„Ach… dobrý deň. Nech sa páči, kniha.“ Skvelý nápad, strčiť mu do rúk dôvod ich stretnutia v prvej sekunde. To sa môže rovno otočiť a vypadnúť.

„Ďakujem,“ prijal ju a v hlave si prehrávala, ako robí čelom vzad a už ho nikdy neuvidí. „Nezájdeme dnu, nech ju môžete vrátiť a ja si ju rovno požičiam? Nech nemáte opletačky, ak by som prešvihol výpožičnú lehotu.“

„Aha, jasné,“ tresla sa po čele. „No možno ju už má niekto rezervovanú a nedajú vám ju,“ zamyslela sa. „Viete čo, ja si ju o mesiac predĺžim, to určite stihnete prečítať…“ navrhla, netušiac, či to v prípade inej rezervácie bude vôbec možné.

„Máte pravdu… To by bolo skvelé, ďakujem!“ potešil sa a vyzeral, že jej je za to ozaj vďačný. „A ako sa vám páčila? Teda, po tretíkrát…“

„Veľmi,“ vyhŕklo z nej nadšene, keďže rozprávať sa o knihách jej pripadalo úplne prirodzené. Vtedy nekoktala, netápala, nepozerala do zeme. „Prvýkrát ma očarila a šokovala. Veď viete, India, najzaujímavejšia krajina sveta…“ rozohnila sa a keď videla, že ju so záujmom počúva, pokračovala. „Ešte nikdy som v knihách nenarazila na takýto živý a zemitý obraz Indie, respektíve akéhokoľvek kúta sveta. Je to kruté, strašidelné, neuveriteľné, také vzdialené od našej kultúry… No a druhýkrát som si viac vychutnala filozofické pasáže a opäť som sa pobavila na Prabhákarovi, viete to je miestny sprievodca hlavného hrdinu a zdroj všetkého humoru v knihe. A tretíkrát…“ Nedopovedala, videla, že chce niečo povedať on.

„Prosím vás… Môžem vás poprosiť,“ zdvihol ruky. Myslela si, že jej ide povedať, že síce je zaujímavé, čo melie, ale on sa niekam strašne ponáhľa. Začervenala sa, uvedomila si, že naozaj ho už musí zdržovať, určite ho doma čaká žena, mal priniesť nákup, alebo vyzdvihnúť deti zo školského klubu. Navyše určite nechce, aby mu prezrádzala, o čom kniha je, veď si ju plánuje prečítať. Hlupaňa! „Prepáčte, myslel som…“ koktal a ona cítila, aké mu je nepríjemné, že sa jej nevie zbaviť. „Pozrite, ja toto nerobím. Nechcem, aby ste si mysleli niečo… Viete… veľmi rád sa rozprávam o knihách, veľmi nemám s kým a vy rozprávate tak oduševnene a zaujímavo. Myslíte,“ kývol hlavou kamsi za seba, „je tu kaviareň, taká tichá. Na chvíľku by som vás pozval, nech tu takto nestojíme.“ Normálne vyzeral vyčerpaný, keď to z neho vyšlo, a ona si pomyslela, že napriek tomu, aký je príťažlivý, naozaj asi nemá skúsenosti s motaním hláv ženám. Samozrejme, trvalo nekonečne dlho, kým niečo povedala, a tak ešte viac zneistel.

„Neurazil som vás? Keď nie, tak nie, len mi to, prosím, dopovedzte. Aká bola tá kniha na tretíkrát? Viete, ja sa ku knihám vraciam málokedy, je ich tak strašne veľa, až mám niekedy depresie, ako úboho málo ich za svoj biedny život stihnem prečítať a ako často narazím na úplný hnoj, ktorý mi ukrojí z času. Teda prepáčte…“ vysypal, až sa zadýchal a ona sa musela usmiať. Mala úplne rovnaké pocity. Čítala v každú voľnú chvíľu a prestávku si robila len vtedy, keď mala chuť sama písať.

„Dobre,“ prikývla a jemu najprv nebolo jasné, či dobre, ide sa do kaviarne, alebo dobre, dopovie mu to tu na ulici. Nesmelo sa otočil a keď sa k nemu pridala a spolu vykročili, akoby tým niečo odkliali. Rozbili tie šialene vysoké bariéry, ktoré ich od seba delili. Bolo to jasné, už nešlo len o náhodné stretnutie, o pár zdvorilých slov na ulici. Ak to aj nebolo rande, malo to k tomu veľmi blízko.

To, čo sa dialo nasledujúce týždne, mesiace a roky, Evu striedavo šokovalo, desilo a nabíjalo bláznivou eufóriou. Nikdy predtým svoj život takto nevzala do vlastných rúk, alebo lepšie povedané, nikdy predtým nikomu nedovolila, aby jej život takto krásne vzal do svojich rúk. Zmenilo sa úplne všetko a v poslednom čase akoby sa dianie okolo nich ešte viac zrýchlilo. A tak boli tu, na prahu nového domu, a v nej sa to všetko miešalo. Strach, vzrušenie, láska, neistota, viera, zbabelosť, chuť bojovať.

Na ruke stále cítila Adamovu teplú dlaň, keď urobila prvý krok do rozľahlej predsiene, nasledovaná mužom svojho života a ich dvoma deťmi.

3 ADAM

Dom, do ktorého práve vkročili, samozrejme, dobre poznal. Sám ho po dlhom pátraní na weboch realitných kancelárií objavil, sám ho po krátkej konzultácii s Evou prenajal na dobu neurčitú, sám sem uplynulý týždeň vláčil vybraný nábytok a všetky ich osobné veci. Eva mu chcela pomôcť, no to by museli zobrať aj deti… Nemal ilúzie o tom, koľko sa toho dá stihnúť popri tom, ako okolo pobehuje štvorročný chlapček a jeho o polovicu mladšia a výrazne pojašenejšia sestrička. A tak sa tu teraz jeho rodinka ocitla po prvýkrát a on si zrazu nebol istý, či sa im tento obrovský dom, nachádzajúci sa na konci slepej ulice na okraji Modry-Harmónie, bude páčiť.

„Úúúúúúú,“ zahučala Olívia, keď vkročili do predsiene a Timotej sa k nej hneď pridal. Eva sa usmiala a zvedavo sa obzerala okolo seba. Bola taká drobná, že občas mu pripadala ako staršia sestra vlastných detí. Nebol sám, kto to tak vnímal. Zopár netaktných známych mu naznačilo, či naňho nelezie kríza stredného veku, keď zbalil takúto žabku. Má dávno po dvadsiatke, argumentoval nasrdene, len o desať menej ako ja, pomyslel si vždy. Ale chápal, prečo mu to vyhadzovali na oči. Eva vyzerala aj teraz po dvoch deťoch ako tínedžerka a on, hoci mal len tridsaťšesť, pôsobil ako muž v strednom veku.

„Sem môžeme dať stolový futbal, billiard, obrovitánske akvárium, v ktorom si zaplávame spolu s rybkami… Tak čo hovoríte, banda?“ rozhadzoval rukami a veselo plánoval, keď z predsiene prešli do priestrannej haly, z ktorej viedli dvere do množstva miestností.

„Že sa tu načisto stratíme,“ pozrela naňho Eva a pevne mu zovrela ruku.

„Nikto sa nebude strácať. Rozumiete, decká nepodarené?“ zamračil sa na syna s dcérou, no strach im tým nenahnal.

„Ja som nepodalená,“ Olívia vycerila myšacie zúbky, vbehla do najbližších dverí a jej brat za ňou. Deti boli akoby naopak. Mladšie dievčatko bolo smelé žihadlo, starší chlapček pôsobil viac melancholicky, nerozhodne a určite bol poslušnejší. Adamovi sa zdalo, že je celá Eva, kým Olivka je viac po ňom.

Vošli za dievčatkom do kuchyne spojenej s obývačkou a Adam hneď otvoril okno, keďže dnu bol mierne zatuchnutý vzduch. Sledoval, ako si Eva zvedavo prezerá priestor, v ktorom bude v nasledujúcom období paňou. Po jednej otvárala skrinky, rukou prešla po mikrovlnke, na poličke našla jeden z pohárov, ktoré sem Adam priniesol z ich bratislavského bytu, a napustila si doň vodu.

„Deti, nie ste smädné?“ obrátila sa k jednej svetlej a jednej tmavej hlávke, ktoré boli takmer celé vopchané do škatule, ktorú ešte bolo treba vybaliť. Keď neprišla žiadna reakcia, pozrela na Adama, ten pokrútil hlavou, a tak si priložila pohár k ústam a hltavo sa napila. Civel na ňu, stále si nemohol zvyknúť na to, že je jeho. Keď videl, ako jej pery obopli sklo, ako sa mierne zvlnili v úsmeve, keď sa im stretli oči, srdce mu robilo saltá. Eva bola jeho najlepšou priateľkou bez nutkania robiť mu výčitky, ako to robili iné ženy. Miloval jej múdrosť, úplne neadekvátnu skromnosť, a dokonca aj jej záhadnosť a to, že si svoje myšlienky väčšinou necháva pre seba, respektíve ich zveruje len svojmu počítaču. Miloval v nej tú jej detskú nevinnosť aj ženskú iskrivosť, ktorú tak tvrdohlavo skrývala. Chcel pre ňu to najlepšie a zo všetkého najviac jej chcel vynahradiť všetko to, čo nedostala od vlastnej rodiny.

„Zlatí moji všetci, dobre sme spravili,“ vzdychol si blažene pozerajúc z okna na ulicu. To bol rozdiel oproti výhľadu z druhého poschodia paneláka v širšom centre Bratislavy! Stojisko kontajnerov, rady zaparkovaných áut, hluk a smrad vymenili za masu stromov, ticho a vzduch, ktorý by mohli čapovať a s čistým ziskom predávať. Obchod storočia! Že mu to nenapadlo už skôr… Bratislavský trojizbák dal do prenájmu a za rovnakú sumu prenajal rodine tento raj na zemi. „Ale ak by ti to tu nesedelo, vraciame sa,“ obrátil sa k Eve, ktorá stála vedľa neho, a objal ju okolo štíhleho drieku. „Rozumieš? Nie je problém, absolútne. Užijeme si tu prípadne len leto v dovolenkovom štýle a ideme späť,“ ubezpečoval ju očami.

„Áno, viem,“ pritisla sa k nemu a on zacítil jej typickú vôňu čistoty a zmyselnej ženskosti. „Je tu krásne!“ vzdychla. „Toľko stromov, akoby sme boli uprostred lesa. A toľko priestoru,“ krútila hlavou.

„To si ešte nič nevidela,“ prehodil veselo a ťahal ju za ruku späť do chodby. „Pozri!“ otvoril dvere na najbližšej izbe. „Toto môže byť Olivkina detská… a toto Timova,“ zobral ju do vedľajšej miestnosti. Obe boli zariadené starším, ale zachovalým nábytkom a deti už mali dnu navláčené kopy hračiek.

„Obrovské,“ zagúľala očami a otvorila vstavanú skriňu vedľa synovej postele. „Obrovské,“ prikývol.

„Všetko sa mu sem prehľadne zmestí a väčšina poličiek ešte ostane voľná,“ potešila sa.

„Poď,“ vystrel k nej ruku. „Musíš vidieť aj zvyšok.“

A tak ju zaviedol do miestnosti, ktorá očividne slúžila ako akási druhá noblesnejšia obývačka, do spálne na vyššom podlaží, do pracovne, priestrannej kúpeľne, nakukli do spodnej aj hornej toalety, práčovne prepojenej s pivnicou a prehliadku zakončili spolu s deťmi na povale rozprestierajúcej sa nad celým domov.

„Sem môžeme dať pingpongový stôl,“ ukázal do centrálnej podkrovnej miestnosti s mierne zníženým stropom, v ktorej bolo v tomto ročnom období prihorúco. „Tak sme to mali kedysi u starých rodičov,“ usmial sa, zobral Olivku na ruky a zatočil ňou, až dievčatko výskalo.

„Aj fitko si tu môžeš spraviť, sem pôjde bežiaci pás,“ prechádzala Eva po miestnosti.

„Ááááále, načo fitko? Toto je moje fitko,“ zobral tentoraz na ruky syna a aj s ním poriadne zatočil. „A tam vonku bude moje fitko, prešiel do vedľajšej miestnosti a otvoril dvere ústiace na vonkajšie železné schodisko, ktorými sa dalo dostať na zadný dvor. Olivka hneď zvedavo vykukla a Eva ju v poslednej chvíli zachytila za tričko.

„Pŕŕŕŕŕ, moja!“ vykríkla vystrašene.

„Neboj sa,“ položil jej Adam ruku na plece. „Je tam zábradlie, skúšal som to.“

Eva sa trochu upokojila, no očami si nedôverčivo premerala strmé labilne vyzerajúce schodisko.

„Ani bežecký pás nebudem potrebovať, Adam nasmeroval jej pohľad na vrcholky stromov, nad ktorými sa črtali kopce Malých Karpát. „Tam vonku sa vytrápim,“ kývol spokojne hlavou a zavrel dvere. Veľmi sa mu tu páčilo, na konci sveta. V niečom mu to pripomínalo detstvo, letné prázdniny prežité u starých rodičov v Palárikove. Aj oni bývali na slepej ulici, poslednej v dedine a obklopenej prírodou. Naľavo za záhradami bol topoľový les, konča ulice nekonečné kukuričné polia a napravo skutočná divočina, priestor, ktorý obec využívala na skladovanie makadamu, haluziny a všetkého možného, čo prišlo Adamovej hravej partii náramne vhod.

„Cítim niečo také…“ filozofoval o chvíľu, keď opätovne prechádzali izbami, až skončili v pracovni, kde sa zvalili na úzky gauč, „ako keď sa začínali prázdniny…“

„Veď sa začínajú,“ usmiala sa Eva, usadená vedľa neho s Olivkou na rukách.

„Áno, začínajú,“ pritakal. „A mne to pripadá, akoby som prišiel k starým rodičom na dedinu… Cítim sa totálne výnimočne!“

„Aj ja,“ pritakala Eva.

„Toto môže byť tvoja pracovňa. Ten písací stôl vyzerá byť fajn, pod okno ti môžeme dať tulivak,“ pozrel jej do očí a keď sa usmiala, pokračoval. „Je to najsvetlejšia miestnosť, budeš tu mať pokoj, môžeš písať, koľko chceš… A kedy mi už niečo ukážeš?“

„Adamko,“ smutne naklonila hlavu. „Vieš, že sa hanbím. Keď niečo poriadne dokončím a budem s tým stopercentne spokojná, budeš prvý, komu to ukážem.“

„No len aby som idúc okolo kníhkupectva rovno nenarazil na tvoju knihu,“ štuchol do nej jemne a ona ako vždy pri prekáračke, ktorú hrali veľmi často, prevrátila oči. „Si strašne skromná a neadekvátne sebakritická, to je to tvoj jediný a najväčší problém… No nepozeraj tak na mňa tými svojimi zafírovými očami, budem ti to opakovať dookola. Sama vieš, že tri štvrtiny toho, čo dnes v kníhkupectvách nájdeš, je odpad. Sedem z desiatich kníh dáš bokom po päťdesiatej strane. A to si v porovnaní so mnou veľmi milosrdná. Ne-ve-rím,“ slabikoval provokatívne, „že to, čo píšeš, je horšie.“

Konečne sa zasmiala a to bol jeho cieľ. Rád ju rozosmieval, robil to zo sebeckých dôvodov, aby sa mohol okúpať v tej krásnej žiare, ktorá jej išla z tváre.

„Dobre, ty môj literárny kritik, naozaj budeš prvý, kto si niečo odo mňa prečíta,“ chlácholila ho.

„Som rád, že sme to urobili aj pre týchto dvoch,“ zmenil po chvíli tému a postrapatil synovi vlasy. „Kým sú takíto krpatí,“ pošteklil dcérku. „Viem, že to znie ako strašné klišé, ale toto tu… všetko naokolo, im umožní zdravšie žiť. Môžu sa donekonečna jašiť vonku, na vychádzky nebudeme chodiť pomedzi autá, ale pomedzi stromy, niečo si tu v záhrade možno aj dopestujeme… Veď poďme si to obzrieť aj von!“ vyskočil zrazu. „Ale predtým…“ Zobral na ruky syna a počkal, kým vstane Eva s Olíviou. „Poďte sem, ku mne… takto,“ postavili sa pred veľké zrkadlo, potom vybral mobil. „Sýýýýr,“ zaškeril sa a dcérka to po ňom okamžite zopakovala svojou nedokonalou detskou rečou:

„Sýýýýýýl,“ a ukázala riedke zúbky. Eva s Timom sa tiež usmiali, ale tak po svojom, opatrnejšie.

„No, aká krásna rodinka,“ spokojne prehodil Adam, keď skontroloval fotku. „A ide sa von! Do džungle.“

Vyšli cez dvere vedúce z haly na terasu a Olívia sa Adamovi okamžite vyšklbla. Musel sa usmiať, keď si všimol, že prv než ju položil na zem, nôžky sa jej chvíľu naprázdno trepotali vo vzduchu ako nejakej mechanickej hračke.

„Ale opatrne,“ pípla Eva, keď pochopila, že pomenovanie džungľa, pokiaľ ide o bezprostredné okolie ich domu, sedí. Záhrada bola kombináciou ovocných drevín, prerastených okrasných kríkov súperiacich s malinami, egrešmi a všeličím ďalším, čo nevedela pomenovať. A prirodzene, dom obklopovali vysoké ihličnany s mohutnými korunami a bučina.

„Môžeš si tu vysadiť, čo len chceš. Kvietky, serepetičky,“ rozhodil Adam rukami.

„Serepetičky by boli fajn,“ uškrnula sa Eva, no videl na nej, že v hlave už plánuje, ako pozemok aspoň trochu poľudští. V Bratislave mali zopár kvetov, no byt bol otočený na severnú stranu, navyše takmer po celý deň v tieni okolitých domov, takže veľký estetický zážitok z nich nebol.

Sledujúc po očku deti naháňajúce sa okolo stromov, sa postupne predrali k najbližšiemu plotu, za ktorým ich záhrada plynulo prechádzala v les. Bolo to tak z dvoch strán pozemku, tretia susedila s vedľajším domom.

„Býva tam niekto?“ spýtala sa snažiac sa cez spleť konárov pohľadom obsiahnuť pozemok, ktorý sa svojím charakterom podobal na ten ich, i keď pri dome sa zelenal dlhšie nekosený trávnik a uprostred neho veľký bazén.

„Hmmm, dobrá otázka. Podľa mňa áno,“ mykol Adam plecom a snažil sa spomenúť si, či tu niekoho videl, keď sem vláčil veci. Veľmi ho to vtedy a ani teraz nezaujímalo. Páčila sa mu skôr predstava, že sa ocitli na pustom ostrove, akurát namiesto slaného mora je okolo more stromov.

„Veď si tu už bol viackrát. Nikoho si nevidel?“

„Nie, ani nie. Ale vláčil som veci hore-dole, mal som iné priority ako sa tu zoznamovať…“

„Mami, mami, aha!“ pribehla Olivka v závese s Timom. V ľavej ruke stískala svoju novú a momentálne najobľúbenejšiu bábiku, pravou otŕčala veľkú šišku.

„Fíha, tá je ale krásna!“ pochválila ju Eva. „Kde si ju našla?“

„Tam! A ešte tam! A tam!“ ukazovalo dievčatko medzi stromy a hneď aj ťahalo mamu za ruku.

„Aj ty máš Timko?“ obrátil sa Adam k synovi, ktorý sa svojím úlovkom pochválil menej smelo. „Toľko veľa? Šikovný! Vieš čo, použijeme ich na rozkurovanie, keď si tu spravíme poriadnu vatru!“

„Čo je to vatla?“ zvedavo sa obzrela Olivka.

„Vatra je oheň. Dáme na kopu drevo, zapálime ho a budeme si opekať špekáčiky, slaninku, marshmallows…“

„Úúúúúúú,“ nadšene zahučalo dievčatko, no chlapec rýchlo skryl šišky za chrbát.

„Ty nechceš?“ obrátila sa k nemu Eva odolávajúc dcérinmu popoťahovaniu za ruku. „Chceš si tie šišky nechať?“ pochopila a chlapček pozerajúc do zeme prikývol.

„Ale jasné,“ postrapatil mu Adam vlasy. „Samozrejme, že nebudeme páliť tvoje šišky, pozrite,“ ukázal na okolité lesy. „Sú tu stovky, tisíce, milióny šišiek. Toto celé, toto je šiškový raj,“ zazubil sa.

×

Prvý deň na novej adrese utiekol neuveriteľne rýchlo. Deti, načisto zmorené z tohto dobrodružstva, sa bez zvyčajných naťahovačiek pobrali do postelí, Eva sa pokúšala premeniť kuchyňu na svoj obraz a Adam, keď pozamykal dvere, skončil v pivnici. Rukou zalovil v tmavom špinavom výklenku, vybral fľašu a rovno z nej si výdatne logol. Rozhorúčeným čelom sa oprel o prekvapivo chladné kachličky, tvár mu ochabla. Dlho nebol schopný pohnúť sa. Prebrala ho až chuť na ďalší dúšok tekutiny, ktorá mu v poslednom čase pomáhala. Fungovať, prežiť, pretvarovať sa, hrať sa na pána optimistického, dokonalého, spoľahlivého. Druhýkrát si doprial ešte štedrejšie. Smutne sa uškrnul potešiac sa aspoň z toho, že tu si môže vodečku vďaka tejto skvelej pivnici dopriať veľmi fajn vychladenú, nie ako v Bratislave, kde ju lôchal odporne teplú, až ho napínalo. Opäť sa oprel o stenu a z vrecka vybral mobil. Kvôli tomuto pekelnému vynálezu mu nebolo dopriate vychutnať si bezstarostne ani jediný deň v ich novom domove. V domove, ktorý vybral práve preto, aby unikol.

„Mam nove dokazy, dalsie krasne videjko a ešte lepsie fotky. Poslat ti ich? Ci radsej nie, aby sa nebodaj vo virtualnom priestore niekde nezatulali? To by mohlo byt nebezpecne! Dufam, ze dodrzujes všetky body nasej dohody.“

SMS správa mu prišla pred hodinou. Ďalšia. Čo sa to nikdy neskončí? Dokedy vydrží pred Evou hrať toto divadielko, než sa zosype? Chcel pre ňu len to najlepšie, chrániť ju, ale čo ak jej ešte brutálnejšie ublíži? Verila mu viac než komukoľvek na svete, viac než vlastnému úsudku, a on ju nakoniec sklame horšie než jej nepodarení rodičia. V posledných týždňoch pritom uveril, že všetko môže byť fajn. Eva pozoruhodne dobre prijala správu, že potrebuje zmeniť prácu aj ovzdušie. Bez reptania so všetkým súhlasila, aj s rýchlym sťahovaním sem na koniec sveta. Tak veľmi mu verila. Bol blázon, ak si myslel, že ujde pred niečím, pred čím sa ujsť nedalo.

4 EVA

Vydržala by sa naňho pozerať celé hodiny. Stačilo pár dní na vidieku – ako tomu oni hovorili –, a svaly akoby sa mu dvojnásobne zväčšili. Krásne sa opálil, na rozdiel od nej, odsúdenej na celoživotnú bledosť, a keď sa oháňal krompáčom, rýľom alebo sekerou, vyzeral ako z akčného filmu. Silou vôle sa musela prinútiť, aby sa zohla späť k črtajúcemu sa záhonu, keďže jeho širokého hnedého chrbta, po ktorom sa lial pot, sa nevedela nasýtiť. Neúnavne pracoval od skorého rána do noci v snahe pretvoriť ich nový domov tak, aby všetkým vyhovoval. Ale tak to robil od prvého momentu, ako sa stretli. Trval na tom, aby si zobrala knihu, o ktorú mal sám záujem, zachránil ju pred búrkou, vyslobodil ju z dusivého zajatia vlastnými rodičmi, láskavo ju presviedčal, že život má zmysel. Nikdy ju do ničoho netlačil, vždy jej dal na výber. Aj teraz. V záhradkárstve jej nakúpil kopu drobných kríčkov a kvetiniek, dostala malú motyčku, hrabličky, rukavice i chrániče na kolená, dokonca ju prekvapil ženskými montérkami, akurát neodbytne trval na tom, aby sa mu v nich hneď predviedla. Urobila mu po vôli, hoci sa v nich cítila ešte neforemnejšia než zvyčajne, no jemu sa aj tak očividne páčila. Všetko jej to dal k nohám, no zároveň ju ubezpečil, že ak sa jej nechce, môže sa hrať s deťmi, alebo si ísť čítať a on všetko porobí. Nepochybovala o tom, že záhon, ktorý predtým sám porýľoval, by vysadil za zlomok času, než sa to podarilo jej grambľavým rukám.

„Ahoj, láska,“ vytrhol ju z úvah, k neďalekému ohnisku hodil suchú haluzinu, ktorú zrejme zobral cestou, a čupol si k nej. „Krásne ti to ide,“ pochválil ju a sama nevedela za čo, keďže poriadne nič nespravila, akurát sa zafúľala viac než Timo s Olivkou, ktorí sa od rána nadšene hrali na kuchárov. Timo bol už dosť silný na to, aby dokázal rozpohybovať starú záhradnú pumpu, neďaleko ktorej sa medzičasom vytvorilo množstvo blata. Deti v ňom obaľovali desiatky šišiek, čo našli na pozemku, potom ich sušili na slnku a koláčiky boli na svete. Nachádzala ich všade, v kuchyni, detských izbách, na parapetoch.

„Ja sa len hrajkám,“ odbila ho a spotené vlasy, ktoré sa jej uvoľnili z ťažkého chvosta, si ledabolo odhrnula z tváre. „Myslíš, že z toho niečo bude?“ kývla hlavou k čerstvo zasadeným kvetinkám, ktoré vyčerpané teplom klonili hlavy nadol. „Kedy sa vlastne má všetko sadiť? Na jar, nie?“

„Vtedy, keď sa nám chce,“ prehodil bezstarostne. „Neboj, do zajtra sa preberú, bude to tu krásne. Krásne ako ty… Tu máš špinku,“ pohladil ju po líci, ktoré si práve teraz očividne zamazala rukavicou. „Pristane ti. Tebe všetko pristane,“ hladil ju aj očami. „Nechceš si oddýchnuť?“

„Ja mám oddychovať?“ neveriacky pokrútila hlavou. „Adamko, ty si daj pauzu. Robíš ako taký stroj, niečo sa ti stane,“ prosila ho očami.