Fotbalový král
Pépi jede do světa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Žáček

Fotbalový král: Pépi jede do světa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Jan Žáček, 2023

Illustrations © Pavel „pavlatoar“ Kučera, 2023

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-204-6169-8

ISBN e-knihy 978-80-204-6172-8 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-204-6173-5 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-204-6171-1 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Sestava Sparty

V bráně Stejskal

V obraně Němec, Ujfaluši, Krejčí a Kolenatý

V záloze Grygera, Hassan, Ezedinne a Vrána

V útoku Berger, já a Lafata

Mezi náhradníky Čech, Řepka, Siegl, Hložek, Koller…

Trenér: Martínek

Pokud vám některá jména přijdou povědomá, je to podobnost čistě náhodná. A to jak u hráčů Sparty, tak u Realu Madrid, Juventusu Turín, Benfiky Lisabon, Ajaxu Amsterdam, Anderlechtu Brusel, Paris Saint Germain FC a Bayernu Mnichov. I když…

Úvod

Sparta je nejlepší

Jak Sparta nastoupí ke svému poslednímu soutěžnímu žákovskému zápasu sezóny. Já opět zářím a rozhoduju zápas hattrickem. K tomu na dva góly nahrávám kamarádu Hassanovi. A nejen tomu. Po zápase přebíráme pohár a radujeme se. V šatně pak propukne velká oslava, která je zvýrazněna tím, že přijde Tomáš Rosický a oznámí nám všem, že v létě pojedeme na žákovský turnaj do Mnichova a budeme hrát na stadionu velkoklubu Bayern Mnichov.
No, to je boží!

To byl sen, to byla prostě paráda! Vyběhli jsme na trávník našeho žákovskýho hřiště a já si zase připadal jako ta největší hvězda ze všech. Cítil jsem v sobě neuvěřitelnou sílu a chuť dávat góly.

Slavia do nás od začátku chtěla bušit. Ale marně. My jsme na to byli připravení, protože náš trenér Martínek nám těsně před zápasem řekl, ať nemáme strach, že jsou to jenom vycpaný pandy, který na nás nemají.

A tak my jsme těm medvídkům dávali do těla od první minuty, aby viděli, že se jich fakt nebojíme. My jsme totiž Železná Sparta a kdo je víc? Nikdo!

Už v pátý minutě mi Hassan, můj arabský spoluhráč a bezva záložník, poslal míč na halfvolej a já jsem vyskočil vysoko do vzduchu ve velkým vápně a přes hlavu jsem pravačkou poslal míč přímo do sítě našeho největšího českýho rivala.

1:0

A bum, bum… ostřelovali jsme jejich branku, co jsme mohli. Jenže bacha, jejich brankář Veselý byl superman. Chytal jako bůh, a tak se nám přes velký tlak nedařilo zvyšovat náskok. I když bylo naprosto jasný, že jsme na trávníku prostě lepší, protože jsme častěji drželi míč a víc stříleli na slávistickou branku.

V závěru prvního poločasu utekl našim bekům útočník Ševčík, udělal pár kliček, obešel i našeho gólmana Stejskala a uklidil míč do prázdný branky.

Po poločase je to 1:1 a nic není rozhodnutý.

Kdo vyhraje tenhle zápas, bude mistr, nic jinýho nepřipadá v úvahu. Takže to buď zmákneme, nebo ne. Buď budeme frajeři, nebo zoufalci. Druhý místo je na nic. To bychom tuhle soutěž ani nemuseli hrát.

Trenér Martínek nám o pauze dal pořádný kázání: „Kluci, to na tu Slávku fakt nemáte? To se jich tak bojíte?“ Nešetřil nás ani trochu. Jeho věty se nám zarývaly do mozku. Připadali jsme si jako nuly. Jako malý caparti.

A já to měl o to horší, že hned za naší lavičkou seděla moje Hanička, fandila nám a teď byla celá bez sebe z toho, jak nám to nejde.

O kousek dál seděli táta s mámou a tvářili se kysele, protože co na ten náš výkon říct a nestydět se? Jo, škoda mluvit. Byl to prostě malér.

Nastupovali jsme do druhýho poločasu. Hanička si mě zavolala k sobě a povídá: „Tohle přece nemůžeš dovolit, aby nad námi vyhrály nějaký sešívaný pandy. Ty je musíš rozstřílet. Nebo na to nemáš? Nebo dneska nemáš formu?“

Ta její otázka na závěr byla hodně krutá a já před svojí holkou stál jako opařený. Bylo mi jasný, že to musím vzít na sebe a dát pár gólů, protože slávisti na nás prostě nemají, ani kdyby se na hlavu stavěli.

Kluci byli z první půle trošku vedle, tak jsem na ně houknul, ať se na to vykašlou a pustí se do toho po hlavě. Aby se do nich prostě zakousli jako vlci. Prostě je přehrajeme!

Už v druhý minutě druhýho poločasu jsem nahrál Lafatovi na hlavu a ten z bezprostřední blízkosti překonal slávistickýho brankáře Veselýho. Jednoduše mu dal jesle a rázem jsme vedli 2:1.

A od tý chvíle se všecko zlomilo a Slavia za námi začala zaostávat čím dál víc. Ten druhý gól nás nabudil a my se rozstříleli jako na střelnici. Byla to hotová estráda.

Hanička za naší střídačkou tančila a poskakovala jako nějaká mažoretka a křičela: „Hurrrá… Spartááá… Góóól…“ a „Pépi je bůh!“

Konečný výsledek 7:1 byl úžasný. Já dal tři góly a na dva nahrál svýmu nejlepšímu kamarádovi Hassanovi a na jeden Lafimu. Jak říkám: Fotbalovej sen, takhle vyřídit žáky z velkoklubu. My jsme ho utnuli a zesměšnili.

Zápas skončil. My poskakovali s pohárem, dětský šampaňský stříkalo a Hanička mi přiběhla dát pusu na znamení, že jsme fakt dobrý.

A to nejlepší nás čekalo v šatně. Když jsme do ní všichni naklusali, už tam stál Tomáš Rosický a povídá: „Kluci, teď vás čeká cesta do Mnichova na Bayern. Koná se tam turnaj, na kterým se teprve ukáže, jestli za něco stojíte, nebo budete pořád kopat kozí ligu.“

A my věděli, že do Mnichova chceme jet pro pohár a že uděláme všechno, abychom ho přivezli! Protože Sparta je přece nejlepší mančaft na světě.

Kapitola 1.

A jede se…

Jak se s námi loučí naši rodiče před Spartou a trenér Martínek je ujišťuje, že bude o všechny dobře postaráno. Můj otec je klidný, maminka ne tak úplně a Hanička se o mě moc bojí. Jsem hrdý, protože se mnou jediným se přišla rozloučit holka. Přede všemi jí dám pusu, i když mi pan trenér hrozí. Pak naskáčeme do autobusu a vyrážíme.

Bylo devět ráno, když jsme se dopravili před ten slavný sparťanský stadion na Letný.

Cítíme něco slavnostního a něco posvátnýho, že jako jedeme reprezentovat Železnou Spartu do zahraničí, do Německa, na světový Bayern Mnichov. A že se možná utkáme s takovými týmy, jako jsou Real Madrid nebo Juventus Turín, za který hrával i Honza Nedvěd, blonďatý fotbalový král z Čech.

Jojo, táta nás sem přivezl s maminkou i s Haničkou, protože ta by si nikdy neodpustila, kdyby se se mnou nerozloučila, když jedu na takhle parádní turnaj.

Fakt teda je, že ke stadionu přijeli všichni s rodičema nebo s příbuznýma. Ale žádný můj spoluhráč tam neměl svoji holku. Jsem zase jednou KING a kluci na mě koukají s obdivem a trochou závisti.

Pravda, maminka se trošku bála, přece jenom jedu sám do ciziny poprvé. Ale táta ji vzal kolem ramen a prohlásil: „Neboj, Pépi je po mně, tomu se nemůže nic stát.“

Maminka sice věděla, že to není žádná záruka, protože tatínkovi se ikskrát něco stalo, ale byla statečná, držela se a neplakala.

Za to Hanička bulila, objímala mě a říkala: „Pépi, jestli se ti tam v tom Německu něco stane, tak já to nepřežiju a skočím z okna nebo z mostu. Protože bez tebe tady nebudu.“

Ale já jí uklidňoval: „Haničko, neblázni, jedeme tam na pár dnů, co by se mi tam mohlo stát? Určitě to bude úplně v pohodě.“ A dal jsem jí pusu.

Trenér Martínek mi žertem zahrozil a řekl: „Pépi, ještě nás někdo bude obviňovat, že na fotbale kazíme mládež. Moc to nepřeháněj…“

A tak jsme teda všichni nastoupili do sparťanskýho autobusu, rodiče a příbuzný nám zamávali. Hanička mávala ze všech nejvíc a skákala jako blázen, i když v její tváři šel rozpoznat smutek, protože se nějakou dobu neuvidíme. A potom už autobus vyrazil směrem na západ k Rozvadovu, kde kdysi stávala železná opona.