Dýchat pod vodou

Spiritualita a Dvanáct kroků

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Richard Rohr

Dýchat pod vodou – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Na obálce:

Mark Rothko

Multiform (1948)

Copyright © Richard Rohr, 2011, 2016

Translation © Martin Žemla, 2023
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2023

ISBN tištěné verze 978-80-7601-791-7

ISBN e-knihy 978-80-7601-796-2 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7601-797-9 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-798-6 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

Tato kniha byla napsána pro vás

Lékaře nepotřebují zdraví, ale nemocní. Nepřišel jsem volat k pokání spravedlivé, ale hříšníky.

LUKÁŠ 5,31–32

Víte, alkohol se latinsky řekne spiritus, a vy [v angličtině] používáte stejné slovo pro nejvyšší náboženskou zkušenost i pro nejpodlejší jed.

DOPIS C. G. JUNGA BILLU WILSONOVI Z ROKU 1961, KRÁTCE PŘED JUNGOVOU SMRTÍ

ÚVOD

Jediné skutečné myšlenky jsou myšlenky ztroskotanců. Všechno ostatní je rétorika, póza, fraška.1

1 J. Ortega y Gasset, online: http://www.philosophicalsociety.com/Philosophy2/Thoughts%20On%20Life-2.htm.

JOSÉ ORTEGA Y GASSET

Téměř před pětadvaceti lety jsem měl v Cincinnati sérii přednášek, jejichž cílem bylo propojit moudrost programu Dvanácti kroků Anonymních alkoholiků s tím, co svatý František nazval „jádrem evangelia“.2 Byl jsem překvapený, jak samozřejmý a snadný úkol to byl, a zarazilo mě, že to nebylo samozřejmé pro všechny, kdo se zabývají těmito dvěma oblastmi. Doufám tedy, že se mi v této knize aspoň podaří učinit o něco zřejmějším to, co mně samotnému připadá tak zřejmé.

2 Tomáš z Celana, „Druhý život sv. Františka“, in: St. Francis of Assisi. Omnibus of Sources (Cincinnati: St. Anthony Messenger Press, 2009), str. 208.

Účastníci Dvanácti kroků měli leckdy za to, že kvůli svým středečním večerním shromážděním v suterénu opustili církev, zatímco mnozí z těch v posvátném prostoru nahoře se domnívali, že jejich „vyšší“ starosti nemají nic společného s „těmi problémovými“ tam dole. Blízkost poselství obou učení mě ale ujišťuje, že jde o společnou inspiraci z Ducha svatého a ze stejného kolektivního nevědomí. Ve skutečnosti jsem pevně přesvědčen, že na praktické (tedy „transformační“) rovině je poselství Ježíšova evangelia a poselství Dvanácti kroků Billa Wilsona do značné míry jedno a totéž. A je to vidět i na některých detailech, jak se pokusím ukázat v této knize. (Budu často citovat Billa Wilsona jako autora Dvanácti kroků a takzvané Velké knihy Anonymních alkoholiků, i když jsem si vědom, že existují určité pochybnosti o tom, co kdo přesně napsal.)

Moje někdejší přednášky se jmenovaly Dýchat pod vodou, což je název přejatý z jedné výmluvné básně Carol Bieleckové, která jako by vystihovala leccos z onoho společného poselství. Cituji ji zde v plném znění:

Dýchat pod vodou

Postavil jsem si dům u moře.

Pozor – ne na písku,

ne na pohyblivém písku!

Postavil jsem ho na skále.

Pevný dům

u mocného moře.

A důvěrně jsme se seznámili, já a moře.

Jako dobří sousedé.

Ne že bychom spolu nějak moc mluvili.

Setkávali jsme se v tichu.

Ve vzájemné úctě a s odstupem

jsme sledovali své myšlenky přes hradbu z písku.

Vždy tu byla ta hradba z písku, naše opevnění,

vždycky byl mezi námi písek

A pak jednoho dne

– a dodnes nevím, jak se to stalo –

přišlo moře.

Bez varování.

Bez přivítání, nijak

náhle, nepřihnalo se, ale plazilo se po písku;

jako víno,

ne jako proud vody, spíš jako proud krve.

Pomalu se blížilo.

Pomalu proudilo, jako otevřená rána.

Myslel jsem na útěk a na to, že utonu,

a myslel jsem na smrt.

A jak jsem tak přemýšlel, moře se plazilo stále výš, až se

dotklo mých dveří.

A tehdy jsem poznal, že není útěku, ani smrti,

ani utonutí.

Že když moře zavolá, přestanete být

sousedé.

Dobří známí, přátelé a sousedé přes plot.

A svůj dům vyměníte za hrad z korálů

a naučíte se dýchat pod vodou.3

3 Nepublikovaná báseň citovaná v Inherited Illusions (Westminster, Md.: Christian Classics, 1988), str. 56–57.

Původní kazetové nahrávky se v průběhu let šířily, nakonec je nahradila CD, a o víc než patnáct let později vznikl druhý soubor rozhovorů nazvaný Jak dýcháme pod vodou?. Lidé mě i nadále povzbuzovali, abych některé z těchto myšlenek převedl do písemné podoby. Zde je tedy můj pokus, který činím po době dalšího růstu a zkušeností. Doufám, že poskytne několik lekcí dýchání pod vodou nám všem – naší kultuře i církvi, která se, jak vidno, často topí, aniž o tom má potuchy. Ale nezoufejte! To, co Ortega y Gasset nazývá stavem mysli „ztroskotance“, je možná nezbytné východisko pro jakoukoli záchranu před podobným utonutím.

Propojení evangelia a Dvanácti kroků

Ačkoli se v této knize budu nejprve zabývat jednotlivým člověkem, který se ocitl v pasti, pokusím se poukázat i na velmi podobné paralely v institucích, kulturách a národech. Jak před mnoha lety řekla organizátorka a psychoterapeutka Anne Wilson Schaefová, sama naše společnost vykazuje všechny klasické znaky závislosti. Začal jsem přemýšlet o tom, zda by závislost nemohla být užitečnou metaforou pro to, co biblická tradice nazývá „hřích“.

Osobně jsem přesvědčen, že tomu tak je, což je možná první základní spojení mezi evangeliem a programem Dvanácti kroků. Je užitečné, když budeme hřích stejně jako závislost považovat za nemoc, značně zhoubnou nemoc, a ne za pouhé provinění, trest nebo něco, co „Boha rmoutí“. Pokud hřích Boha skutečně zarmucuje, pak proto, že Bůh netouží po ničem jiném než po našem štěstí a přeje si, abychom se ze své nemoci uzdravili. Ježíšovo uzdravování to mělo naprosto jasně ukázat; v podstatě všechno, co dělal, bylo uzdravování, přičemž jeho učení většinou ilustrovalo toto uzdravování – a naopak. Je docela s podivem, že se to nestalo obecně vrcholným programem církve.

Jak říká Carol Bielecková ve své básni, nemůžeme zastavit stoupání vod, v nichž tone naše závislostní kultura, ale musíme aspoň spatřit svůj skutečný stav takový, jaký je, snažit se od něho potřebným způsobem odpoutat, postavit si hrad z korálů a naučit se dýchat pod vodou. Nový zákon tomu říká spása nebo osvícení, program Dvanácti kroků to nazývá uzdravením. Potíž je v tom, že většina křesťanů tohle velké osvobození odsunula až na onen svět a mnozí účastníci Dvanácti kroků se spokojili s pouhým vystřízlivěním z návykové látky namísto skutečné proměny sebe sama. Výsledkem je, že se všichni ocitáme mezi poraženými – čekáme na „osvícení, až na nás [smrt] namíří svou zbraň“, místo abychom se z Boží hostiny radovali daleko dřív, ještě za života.

Program Dvanácti kroků je paralela, zrcadlo a praktická realizace těch poselství, která nám dal Ježíš, ale s menším nebezpečím spiritualizace celého poselství a odsunutí jeho účinků do budoucnosti a do metafyzického světa. Ve čtvrtém století se křesťanství stalo oficiálním náboženstvím římské říše, což způsobilo, že jsme se museli shodnout na jeho transcendentních nárocích na pravdu (například že Ježíš je Bůh, Bůh je Trojice, Maria byla panna atd.), místo abychom žili velmi praktické „kroky“ našeho lidského osvícení, ústřední poselství naší vlastní proměny v „božskou přirozenost“ (2Pt 1,4) a uskutečnění „nového stvoření“ na této zemi (Ga 6,15). Teorie převážila nad praxí. Od té doby jsme se soustředili na to, jak uctívat Ježíše v rámci jednotné říše, místo abychom ho nějak prakticky následovali (přestože nikdy neřekl „uctívejte mě“, ale často říkal „následujte mě“). Dalších několik církevních koncilů svolali císaři, nikoli papežové nebo biskupové, a jejich zájmem obvykle nebylo uzdravení mas, ale jednota impéria – a jistě ne Ježíšovo jasné učení o nenásilí, prostém životě a uzdravování těch, kdo se ocitli na okraji, tedy učení, které by zmařilo naléhavé starosti impéria, jak to ostatně vidíme dodnes.

Naše křesťanské zaujetí metafyzikou a budoucností se stalo úhybným manévrem před samotnou „fyzikou“ a přítomností. Nekonečné teoretizování a zaujímání postojů, názorů, v nichž bychom mohli mít pravdu nebo se mýlit, přebilo a svrhlo všeobecně dostupný dar Božího Přebývání, skutečné „vtělení“, které má dosud moc měnit svět.

Jak řekl Tertulián (166–225), někdy označovaný za prvního západního teologa: Caro salutis cardo,4 tj. tělo jsou stěžeje, na nichž visí spása, osa, kolem níž se otáčí. Když křesťanství ztratí své materiální, fyzické, pozemské zájmy, nemá moc co říct k tomu, jak Bůh vlastně miluje svět v jeho celistvosti. V nekonečných sporech o Ducha se příliš často vyhýbáme tělu i duši. Neseme dnes následky naší tělesně závislé a příliš často bezduché společnosti, zatímco se stále dohadujeme o abstraktních teologických a liturgických pojmech, kdežto Ducha svatého, který je vždy přítomný, přiznáváme jen hrstce těch, kteří splňují všechny požadavky.

4 Tertulián, O vzkříšení těla 8,2.

Směřování k bolesti

V programu Dvanácti kroků není žádná strana, k níž bychom se měli přidat! Nejde o soutěž v tom, kdo je hoden a kdo ne. Existuje pouze naprosto nezbytný výchozí bod. Místem, kde musíme všichni začít, je zkušenost „bezmoci“. Anonymní alkoholici jsou natolik upřímní a pokorní, že to uznávají, podobně jako sám Ježíš šel vždy tam, kde byla bolest. Všude tam, kde bylo lidské utrpení – právě tam a tehdy se Ježíš staral o to, aby je uzdravil. Je spíš s podivem a smutné, že jsme to všechno odsunuli do jakéhosi budoucího systému odměn pro ty, kdo jich byli „hodni“. Jako by mezi námi byl někdo takový. Je snad tím, čeho se bojíme, právě tato lidská bolest? Bezmoc, stav ztroskotance je zkušenost, kterou beztak všichni sdílíme, pokud jsme k sobě upřímní, jenže Bill Wilson zjistil, že ani v tomhle nejsme příliš dobří. Nazval to „popírání“. Zdá se, že nejsme tak svobodní, abychom byli upřímní, nebo abychom si to aspoň uvědomovali, protože většina našeho harampádí je pohřbena v nevědomí. Je tedy naprosto nezbytné, abychom nalezli takovou spiritualitu, která by dosáhla na tuto skrytou úroveň. Pokud to nedovedeme, nic se ve skutečnosti nezmění.

Nemusí to být z naší strany nutně zlá vůle, natož pak vědomé popírání. Prostě jen nevidíme to, co nejsme přinuceni vidět. Jak říká Ježíš: „Vidíš třísku v oku svého bratra, ale trám ve vlastním oku nepozoruješ“ (Mt 7,3). Celá ta falešná hra je v téhle jediné Ježíšově geniální větě odhalena. Jenže se zdá, že potřebujeme něco, co by nás přimělo se tím trámem zabývat. Pro mnoho, ne-li pro většinu lidí je tím jediným, co má moc je k tomu donutit, nějaká zkušenost se závislostí, morální selhání nebo pád, při němž zakoušejí svoji bezmoc.5

5 R. Rohr, Falling Upward (San Francisco: Jossey-Bass, 2011). (Česky Pád vzhůru, Praha: Vyšehrad, 2015 – pozn. překl.)

Duchovně bezmocní jsme ale všichni, nejen ti, kdo jsou fyzicky závislí na nějaké látce. Proto tuhle knihu adresuji všem. U alkoholiků je rozdíl jenom v tom, že jejich bezmoc je všem na očích. My ostatní ji různými způsoby maskujeme a přehnaně kompenzujeme své skrytější a subtilnější závislosti a vazby, zejména závislost na svém vlastním způsobu myšlení.

Všichni považujeme svůj vlastní vzorec myšlení za normativní, logický a bezesporu pravdivý, i když není tak úplně správný. Děláme pořád dokola totéž, i když nám to nefunguje. To je sebedestruktivní, „démonická“ povaha všech závislostí, zvlášť když se týkají naší mysli. Myslíme si, že jsme svým myšlením, a dokonce tohle myšlení považujeme za naprosto „pravdivé“, což nás minimálně v těchto dvou krocích vzdaluje naší vlastní realitě. Ve skutečnosti jsme sami sobě těmi nejhoršími nepřáteli. Zachránit se znamená především zbavit se sebe sama. Zdá se, že lidé radši zemřou, než aby se změnili nebo si přiznali, že se mýlí.

Tato myslící mysl se svou racionalitou typu „něco za něco“ udělala ze samotného evangelia soutěž o úspěch, v níž „vyhrává ten, kdo má nejsilnější vůli“, i když podle běžných měřítek ve skutečnosti skoro všichni prohrávají. Tak daleko je ego (čti „falešné já“ nebo, jak říká Pavel, „tělo“) ochotno zajít, aby se prosadilo a ochránilo. Radši zemře, než aby se změnilo nebo přiznalo, že se mýlí. Radši bude žít ve světě, kde většina lidí prohrává, než aby Bohu umožnilo jakékoli vítězství, v němž vyhrávají všichni. Zdá se, že milost je pro ego vždy ponížením.

Na této úrovni už organizované náboženství není pro většinu lidí dobrou zprávou, ale naopak zprávou špatnou. Připravilo nás na hromadný ateismus, agnosticismus, hédonismus a sekularismus, který dnes vidíme téměř ve všech dříve křesťanských zemích (i v těch, které se ještě drží aspoň navenek). V současnosti znám víc těch, kdo říkají, že jsou „uzdravující se katolíci“, než těch, kteří se léčí ze závislosti. Slýchám, že na každého člověka, který se přidá k církvi, připadají tři, kteří ji opustí. Jsou to samí špatní nebo neupřímní lidé? Nemyslím si to. Třeba jsme jim jen nedokázali předat onu dobrou zvěst, po níž toužili, kterou potřebovali a již očekávali?

„Životní duchovní zkušenost“

Na druhou stranu, program Dvanácti kroků se často stával cestou k pouhému vystřízlivění z návykových látek. Nestávalo se, že by mnohé pohnul k „životně důležitému duchovnímu prožitku“, který Bill Wilson považoval za naprosto zásadní pro úplné uzdravení.6 Pokud můžeme hovořit o tradičních křesťanských etapách duchovní cesty ve smyslu 1. očištění, 2. osvícení a 3. sjednocení, zdá se, že příliš mnoho závislých se nikdy nedostane do druhé nebo třetí etapy: ke skutečnému duchovnímu osvícení Já, tím méně pak k bohatství žité jednoty s Bohem. V tom, jak musím s lítostí konstatovat, jsou obrazem mnoha běžných křesťanů.

6 Viz Alcoholics Anonymous: Big Book (New York: AA World Services, 1939), str. 27–29 a 569–570.

Program Dvanácti kroků příliš často zůstával na úrovni řešení problémů a opomíjel samotnou extázi – onu důvěrnou intimitu s Bohem neboli to, co Ježíš vždy nazýval „svatební hostinou“. Svět byl postaven před obtížný úkol snažit se žít s ještě obtížnějšími „abstinujícími alkoholiky“. To jsou ti, kteří sice už nepijí ani neberou drogy, ale svým myšlením „všechno, nebo nic“, které narušuje a ničí většinu poklidné a jasné komunikace, dohánějí k touze pít nás ostatní.

Pokud si myslíte, že jsem nespravedlivý, poslechněte si komentář samotného Billa Wilsona, který pronesl v pozdějších letech:

„V době, kdy byla organizace Anonymních alkoholiků ještě poměrně mladá, provedla řada významných psychologů a lékařů vyčerpávající studii u velké skupiny takzvaných problémových pijáků. Nakonec došli k závěru, který tehdejší členy Anonymních alkoholiků šokoval. Tito význační mužové měli tu drzost tvrdit, že většina zkoumaných alkoholiků je dosud dětinská, přecitlivělá a velkohubá.
Jak se nám, alkoholikům, ten rozsudek nelíbil! Nechtěli jsme věřit, že naše dospělé sny byly často ve skutečnosti dětinské. A vzhledem k tomu, jak drsně s námi život zacházel, nám připadalo naprosto přirozené, že jsme citliví. Co se týče našeho velkohubého chování, trvali jsme na tom, že nejsme posedlí ničím jiným než vysokou a oprávněnou ctižádostí vyhrát svou životní bitvu!“7

7 Toto je dvanáctý z Dvanácti kroků a Dvanácti tradic. Viz http://quietmindrecovery.org/AA/step_twelve.htm.

Po více než čtyřiceti letech kněžské služby mám tu zkušenost, že totéž můžeme říct o mnoha křesťanech a duchovních s dobrými úmysly. Jejich náboženství se jich nikdy nedotklo a neuzdravilo je na nevědomé úrovni, kde jsou uloženy, skryty – a často plně při díle – všechny skutečné motivace, bolesti, neodpuštěné křivdy, hněv, zranění a iluze. Nikdy nevešli do „svého pokojíku“, kam nás Ježíš pozval a kde jsou věci „skryté“ (Mt 6,6).

Křesťané jsou povětšinou upřímní lidé plní dobrých úmyslů – dokud nedojde na reálné problémy ega, ovládání, moci, peněz, rozkoše a bezpečí. Pak bývají stejní jako všichni ostatní. Často jsme jim dali falešnou verzi evangelia, jakési náboženství na způsob rychlého občerstvení, bez hlubší proměny vlastního já. Výsledkem je pak duchovní katastrofa v „křesťanských“ zemích, kde je nakonec stejná konzumní společnost, pýcha, bojechtivost, rasismus, sociální nerovnost i závislost jako všude jinde – a obávám se, že často ještě víc.

Lidé byli katolíky například proto, že byli Italové, Španělé nebo Irové, ne proto, že „učinili nějaké kroky“ nebo měli nějakou „zásadní duchovní zkušenost“, která změnila jejich život. Zde musíme být upřímní a nechystat se hned k obraně. Naše problémy jsou dnes příliš vážné a naléhavé. Naše neschopnost vidět svá osobní selhání jde ruku v ruce s naší neschopností vidět hříchy našich institucí a národů. Je to jeden a týž vzorec závislosti a popírání. Díky Bohu za to, že papež Jan Pavel II. zavedl do našeho slovníku výrazy jako „strukturální hřích“ a „institucionální zlo“. V dějinách křesťanství se zpravidla o ničem takovém vůbec nemluvilo, protože jsme se soustředili výhradně na „osobní“ hříchy. Tři zdroje zla se tradičně nazývají „svět, tělo a ďábel“. Tolik jsme se soustředili na tělo, že jsme nechali svět a „ďábla“ vyváznout bez trestu.8

8 Spirála násilí, CD nahrávka Richarda Rohra, k dispozici na adrese cacradicalgrace.org.

Čtyři předpoklady o závislosti

Tuto knihu píšu tedy s těmito čtyřmi předpoklady:

9 R. Rohr, The Naked Now (New York: Crossroad, 2009). (Česky Nahá přítomnost, Brno: Cesta, 2013 – pozn. překl.)